Puține specii de pe Pământ au o caracteristică destul de misterioasă:
un ciclu menstrual.
Suntem și noi în această categorie.
Maimuțele, gorilele, lilieci, oamenii și posibil șoarecele elefant
sunt singurele mamifere de pe Pământ ce au menstruație.
Noi o facem mai des decât orice alt animal,
chiar dacă e o risipă de nutrienți și un inconvenient fizic.
Deci, care e scopul acestui proces biologic rar?
Răspunsul începe cu sarcina.
În timpul acestui proces, resursele corpului sunt folosite pentru a forma
un mediu potrivit pentru fetus,
creând un adăpost perfect, ca mama să își poată hrăni și a crește copilul.
În această privință, sarcina e uimitoare,
dar asta e doar jumătate din poveste.
Cealaltă jumătate ne dezvăluie că sarcina supune mama și copilul unui risc.
La fel ca în cazul oricărei creaturi vii,
corpul uman a evoluat pentru a-și promova răspândirea genelor.
Pentru mamă, asta înseamnă că va trebui să ofere aceleași șanse
fiecărui copil.
Dar o mamă și un fetus nu împărtășesc exact aceleași gene.
Fetusul moștenește gene și de la tată,
iar acestea își pot promova propria supraviețuire
prin extragerea mai multor resurse din mamă.
Acest conflict de interese evolutiv
plasează mama și copilul ei nenăscut într-o luptă biologică
ce are loc în interiorul uterului.
Un factor care contribuie la această luptă internă
e placenta, organul fetal ce conectează fetusul la sursa de sânge a mamei
și hrănește fetusul cât timp crește.
La majoritatea mamiferelor,
placenta e delimitată în spatele unei bariere de celule materne.
Aceasta permite mamei să controleze
cantitatea de nutrienți ce ajunge la fetus.
Dar în cazul oamenilor și al altor câteva specii,
placenta invadează direct sistemul circulator al mamei
pentru a accesa direct circulația sangvină.
Prin placentă, fetusul pompează hormoni în arterele mamei
ce le mențin deschise pentru oferi
un flux continuu de sânge bogat în nutrienți.
Un fetus cu un astfel de acces nerestricționat poate produce hormoni
pentru a crește glicemia mamei, pentru a-i dilata arterele
și pentru a-i crește presiunea arterială.
Majoritatea mamiferelor pot respinge sau reabsorbi embrionii dacă e necesar,
dar în cazuri oamenilor, odată ce fetusul e conectat la sursa de sânge,
separarea acestei conexiuni poate cauza hemoragie.
Dacă fetusul se dezvoltă insuficient sau moare,
sănătatea mamei e în pericol.
Odată ce crește, nevoia fetusului de resurse poate cauza oboseală intensă,
tensiune arterială ridicată
și boli precum diabet sau preeclampsie.
Din cauza acestor riscuri,
sarcina e întotdeauna o investiție uriașă și uneori riscantă.
Astfel, are sens ca corpul să verifice cu atenție embrionii
pentru a decide care merită toate aceste sacrificii.
Aici intervine menstruația.
Sarcina începe cu procesul numit implantare,
în care embrionul se implantează în endometrul ce acoperă uterul.
Endometru a evoluat să facă implantarea dificilă,
astfel încât doar embrionii sănătoși să poată supraviețui.
Dar făcând asta,
îi selectează și pe cei mai invazivi embrioni,
creând o buclă de feedback evolutivă.
Embrionul se angajează într-un dialog hormonal complex excelent sincronizat
ce transformă endometrul pentru a permite implantarea.
Ce se întâmplă când embrionul nu trece acest test?
Se va putea implanta, totuși,
sau chiar să treacă parțial prin endometru.
În timp ce moare încet, o poate face pe mamă vulnerabilă la infecții,
și poate emite semnale hormonale ce îi afectează țesuturile.
Corpul evită această problemă prin eliminarea oricărui risc posibil.
De fiecare dată când din ovulație nu rezultă o sarcină sănătoasă,
uterul elimină endometrul,
împreună cu ovulul nefertilizat, sau cu embrionul bolnav sau mort.
Acest proces protectiv e cunoscut ca menstruație,
ce duce la ciclu.
Acestă trăsătură biologică, pe cât de bizară pare,
ne ajută să ducem mai departe specia umană.