Ova slika
je s moje kartice za metro
tijekom godine studiranja u Parizu sredinom 90-ih.
Prijatelj kaže da izgledam kao francuski anarhist --
(Smijeh)
No to je još uvijek ono što
vidim svako jutro u ogledalu.
U mjesec dana života u Parizu, izgubio sam osam kilograma
i bio sam u najboljoj formi u životu
jer sam jeo svježu hranu
i hodao sam gdje god sam išao.
Odrastajući u predgrađu Atlante,
regiji izgrađenoj većinom autocestama i za automobile
s reputacijom primjera za rast,
Pariz je temeljno promijenio način na koji shvaćam
gradnju svijeta oko sebe.
Postao sam opsjednut ulogom infrastrukture --
to nije samo način da se ljudi kreću od točke A do točke B,
nije samo način da se sprovede voda, kanalizacija ili energija,
nego je temelj naše ekonomije.
Temelj našeg društvenog života i naše kulture,
i stvarno je važna za način na koji živimo.
Kada sam se vratio kući, bio sam trenutačno frustriran,
zapevši u prometu dok sam vozio autocestom.
Ne samo da nisam micao niti jedan mišić,
nego nisam imao ni društvo
među stotinama tisuća ljudi koji su prolazili pored mene,
poput mene, s očima prema naprijed i glazbom koja trešti.
Pitao sam se je li ovo neizbježan ishod,
ili možemo napraviti nešto u vezi toga.
Je li moguće pretvoriti ovo stanje u Atlanti
u mjesto u kojemu stvarno želim živjeti?
Vratio sam se na fakultet arhitekture i urbanog planiranja,
razvio interes za infrastrukturu
i 1999. osmislio ideju
za moj završni rad:
prilagodba zastarjele željezničke petlje koja kruži centrom
kao nove infrastrukture za urbanu revitalizaciju.
Bila je to samo ideja.
Nikad nisam mislio da ćemo ju stvarno i izgraditi.
No išao sam na posao u arhitektonsko poduzeće
i razgovarao s kolegama o toj ideji.
Svidjela im se.
Počeli smo razgovarati o njoj s više ljudi
i sve više ljudi je htjelo čuti za nju.
U ljeto 2001.
povezali smo se s Cathy Woolard,
koja je ubrzo izabrana za predsjednicu gradskog vijeća.
Izgradili smo viziju cijelog grada oko moje ideje:
Atlanta BeltLine, petlja od 35 kilometara
prijelaza, staza i preobrazbi.
Imao sam dva do tri sastanka tjedno tijekom dvije i pol godine,
jednako kao i Cathy, njeno osoblje i nekolicina volontera.
Zajedno smo izgradili čudesan pokret ljudi i ideja.
Uključili smo zagovornike zajednice koji su se obično borili protiv promjena,
no vidjeli su Atlanta BeltLine kao nešto za što se mogu boriti;
Razvijatelji su uvidjeli priliku kako
iskoristiti puno nove gradnje u gradu;
deseci neprofitnih partnera koji su vidjeli svoju misiju
barem djelomično ispunjenu zajedničkom vizijom.
Obično ove grupe ljudi nisu za istim stolom
za kojim žele isti ishod.
No bili smo tamo, i bilo je pomalo čudno
no bilo je vrlo, vrlo moćno.
Ljudi Atlante su se zaljubili u viziju
koja je bila bolja od onoga što su vidjeli kroz vjetrobrane,
i ljudi Atlante su ideju napravili mogućom
i garantiram da ju inače ne bismo niti sagradili.
Naša koalicija je bila raznolika od početka.
Ljudi svih oznaka su bili dio naše priče.
Ljudima na dnu ekonomskog spektra se također svidjela ideja.
Samo ih je bio strah da neće smjeti biti tamo
kada se i izgradi, da će biti izgurani.
Svi smo čuli te priče već, zar ne?
No obećali smo da će Atlanta BeltLine biti drugačija,
i ljudi su ideju uzeli pod svoje
i napravili ju boljom nego što smo uopće mogli zamisliti
na početku
uključujući subvencije za kuće,
nove parkove, umjetnost, arboretum -- popis koji nastavlja rasti.
Dogovorili smo se
s organizacijama i agencijama koje su bile nužne da se ovo dogodi.
Najvažnije, događa se.
U ranim smo fazama implementacije i funkcionira.
Prvi dio staza je otvoren 2012.
i već je generirao preko tri milijarde dolara
ulaganja privatnog sektora.
No ne mijenja se samo fizički izgled grada,
već i način na koji razmišljamo o gradu,
i naša očekivanja od života tamo.
Prije mjesec dana,
morao sam povesti svoje klince u trgovinu sa mnom
i njima to nije bilo po volji,
jer nisu htjeli ići autom.
Rekli su: "Tata, ako već moramo ići,
možemo li barem biciklima?"
Rekao sam: "Naravno da možemo.
To rade ljudi u Atlanti.
Voze bicikl do trgovine."
(Smijeh)
(Pljesak)
Hvala vam, da.
Oni ne znaju koliko je to suludo,
no ja znam.
Također razumijem da su njihova očekivanja od Atlante
vrlo moćna.
Ovaj način preobrazbe je upravo kao širenje
u prošlom stoljeću,
pokret u kojemu je naše ulaganje u autoceste i aute
temeljno promijenilo američki život.
To nije bila neka velika urota.
Bilo je urota unutar toga, naravno.
No bio je kulturni momentum.
Milijuni ljudi su donosili milijune odluka
kroz duže vremensko razdoblje,
koje su temeljno promijenile ne samo način na koji gradimo gradove,
nego i naša očekivanja
za naše živote.
Ove promjene su temelji urbanog širenja.
Nismo to tada tako zvali.
Zvali smo to budućnošću.
I bila je.
Dobili smo sve autoceste i trgovačke centre i slijepe ulice koje smo htjeli.
Bila je to radikalna transformacija,
no izgrađena je kulturnim momentumom.
Važno je ne razdvajati
fizičku konstrukciju mjesta u kojima živimo
od drugih stvari koje se događaju u to vrijeme.
U to vrijeme,
u drugoj polovici zadnjeg stoljeća,
znanost je liječila bolesti
i dizala nas na mjesec,
seksualna revolucija je rušila barijere,
pokret za civilna prava je započeo svoj marš
prema ispunjenju obećanja naše nacije.
Televizija, zabava, hrana, putovanja, posao -- sve se mijenjalo,
javni i privatni sektori su se spajali
kako bi nam dali život kakav želimo.
Federalna administracija autocesta,
na primjer, nije postojala dok nismo imali autoceste.
Razmislite o tome.
(Smijeh)
Naravno, danas je važno priznati da
su se te povlastice skupljale za neke grupe ljudi,
no ne i za druge.
Nije bio jednak kulturni momentum.
No, danas kada gledamo u čudu i odbojno, možda,
širenje metropola ispred nas,
pitamo se jesmo li zapeli.
Jesmo li zapeli u nasljeđu nejednakosti?
Jesmo li zapeli u distopijskom prometnom paklu?
Jesmo li zapeli s bujnim urbanim razmještanjem,
s degradacijom prirode?
Jesmo li zapeli u društvenoj izolaciji
ili političkoj polarizaciji?
Jesu li to neizbježni i trajni ishodi?
Ili su rezultat naših kolektivnih društvenih odluka
koje smo sami napravili?
Ako jesu,
možemo li ih promijeniti?
Što sam naučio iz iskustva u Atlanti
nije anomalija.
Slične priče se događaju posvuda,
gdje ljudi ne preuzimaju natrag samo stare željeznice,
već i ostavljene urbane vodene puteve i stare ceste,
ponovno stvarajući cijelu infrastrukturu
u svojim životima.
Bilo ovdje u New Yorku
ili u Houstonu
ili Miamiju,
Detroitu, Philadelphiji,
Seoulu, Hong Kongu, Singapuru,
Torontu i Parizu,
veliki i mali gradovi po cijelom svijetu preuzimaju i ponovo grade
ovu infrastrukturu za sebe,
uključujući majku svih katalizatorskih projekata infrastrukture,
rijeku u Los Angelesu,
čija revitalizacija je počela slično
kao mali pokret,
i razvila se u kulturni momentum,
i sada je u ranoj fazi preobrazbe
u neku vrstu infrastrukture koja opet podržava život,
ovaj put s putevima, parkovima, ribolovom, brodovima,
revitalizacijom zajednice
i naravno, kvalitetom vode i kontrolom poplava.
Već sada poboljšava život ljudima.
Već sada mijenja način na koji mi ostali mislimo o Los Angelesu.
Ovo je više od same infrastrukture.
Gradimo novi život za sebe.
To je pokret koji uključuje lokalnu hranu, urbanu poljoprivredu,
domaće pivo, pokret stvaratelja,
tehnologija i dizajn -- sve ove stvari koje su rani pokazatelji radikalne
promjene u načinu na koji gradimo gradove
Uzimamo ovakva mjesta
i pretvaramo ih u ovakva mjesta.
I uskoro u ovakva mjesta.
Ovo je sve uzbudljivo i dobro.
Mijenjamo svijet na bolje.
Super za nas!
I odlično je -- stvarno to mislim.
No povijest našeg širenja,
i ono što možemo vidjeti s današnjim projektima,
znamo i moramo zapamtiti
da velike promjene poput ove obično ne idu u korist svima.
Tržišne snage oslobođene kulturnim momentumom
često uključuju nezaustavljive
i neizbježne cikluse podizanja poreza, cijena i najama.
Ovo je hitno.
Ako nas je briga, moramo ustati
i progovoriti.
Ovo bi morao biti poziv na akciju,
jer odgovor ne može biti u tome da ne unapređujemo zajednice.
Odgovor ne može biti da ne gradimo parkove, prijelaze i trgovine.
Odgovor ne može biti da zadržavamo zajednice
samo zato da bi bile dostupne.
No moramo nastaviti ovim putem i obratiti se financijskoj stvarnosti
s kojom smo suočeni.
Ovo je teško i znam da se neće dogoditi samo od sebe.
Možemo to napraviti, predan sam ovom cilju u Atlanti,
ustati za ljude koji su ovo i omogućili.
Ne možemo to nazvati uspjehom bez njih.
Ja sigurno ne mogu,
jer ljudi kojima sam bio predan sve ove godine
nisu apstraktna populacija.
Oni su moji prijatelji i susjedi.
Ljudi koje volim.
Dakle, iako je počelo kao moj završni rad
i to radim 16 godina s tisućama ljudi
da bih pomogao da se ovo ostvari,
znam i vjerujem da je to za koga se gradi BeltLine
jednako važno kao i gradi li se uopće.
Ne samo u Atlanti,
nego lokalno i globalno,
moramo razumjeti
odgovornost za ljude čije živote mijenjamo
jer smo to mi.
Govorimo o našim životima.
Ta mjesta nisu neizbježna.
Mjesta u kojima živimo nisu neizbježna,
i ako želimo nešto drugačije, moramo se izboriti za to.
Moramo osigurati da promjena dolazi po našim uvjetima.
I kako bi to napravili,
moramo sudjelovati aktivno u procesu oblikovanja promjene.
Hvala.
(Pljesak)