אני אוכל-כל תרבותי,
אחד שהדרך היומיומית שלו
נעשתה אפשרית בעזרת חיבור לאי-פוד,
אי-פוד שכולל את וגנר ואת מוצרט,
מלכת הפופ כריסטינה אגילרה,
זמר הקאנטרי ג'וש טרנר,
אומן הראפ קירק פרנקלין,
קונצרטים, סימפוניות ועוד ועוד.
אני קורא נמרץ,
מישהו שקורא החל מאיאן מקיואן (כתב את "כפרה") ועד סטפני מאייר (כתבה את "דמדומים").
קראתי את טרילוגיית "דימדומים",
ואחד שחי בשביל מערכת הקולנוע הביתית שלו,
מערכת שבה אני צורך סרטים כמו אוכל סרטי די-וי-די, סרטי VOD,
והרבה מאוד טלוויזיה,
בשבילי, "חוק וסדר- מדור מיוחד",
טינה פיי ו"רוק 30"
ו"השופטת ג'ודי"-- "האנשים אמיתיים, המקרים אמיתיים,
הכרעת הדין סופית". (מתוך הסדרה)
עכשיו, אני משוכנע שרבים מכם,
כנראה חולקים את התשוקות שלי,
במיוחד את תשוקתי ל"שופטת ג'ודי",
ותריבו עם כל אחד
שינסה לקחת אותה מאיתנו,
אבל אני קצת פחות בטוח שאתם חולקים את מרכז התשוקה של חיי,
תשוקה לאומנויות הבמה המקצועיות,
אומנויות במה שמייצגות את הרפרטואר של התזמורות, כן,
אבל גם ג'ז, מחול מודרני, אופרה,
תיאטרון ועוד ועוד ועוד.
אתם יודעים, למען האמת,
זה תחום שהרבה מאיתנו שעובדים בתחום דואגים
שהוא בסכנת הכחדה ואולי יתפרק
בגלל הטכנולוגיה.
בעוד שבהתחלה הכרזנו על האינטרנט
ככלי השיווקי המושלם
שיפתור את כל בעיותינו,
עכשיו אנחנו מבינים שהאינטרנט, אם בכלל,
הוא יעיל מדי בתחום הזה.
תלוי במי שאתה קורא, חברת האומנות,
או האומן, שמנסה למשוך את תשומת ליבו
של רוכש הכרטיס הפוטנציאלי
שמתחרה עכשיו
בשלושה עד חמישה אלף
מסרים שיווקיים שונים
שאזרח ממוצע רואה כל יום.
אנחנו יודעים עכשיו שלמעשה
הטכנולוגיה היא המתחרה הגדולה ביותר שלנו על שעות הפנאי.
לפני חמש שנים,
אנשי דור ה-X ביזבזו 20.7 שעות באינטרנט ובטלוויזיה,
הרוב בטלוויזיה.
אנשי דור ה-Y ביזבזו אפילו יותר--
23.8 שעות, הרוב באינטרנט.
ועכשיו,
תלמיד אוניברסיטה ממוצע
מגיע לקולג'
כשכבר העביר
20,000 שעות באינטרנט
ועוד 10,000 שעות נוספות
במשחקי מחשב,
תזכורת בוטה לכך שאנו פועלים
בתרבות כזו
שבה משחקי מחשב נמכרים יותר
מדיסקים של מוזיקה וסרטים ביחד.
יותר מכך, אנחנו מפחדים מכך שטכנולוגיה
שינתה את ההנחות הבסיסיות שלנו לגבי תרבות הצריכה.
תודות לאינטרנט,
אנחנו מאמינים שנוכל להשיג כל מה שנרצה מתי שנרצה,
שישלח לדלת הבית שלנו.
אנחנו יכולים לקנות בשלוש לפנות בוקר או בשמונה בערב,
להזמין ג'ינס שנתפר בהזמנה מיוחדת או במידות מיוחדות.
ציפיות מהתאמה אישית
ומבחירה אישית
שאומנויות הבמה--
שקובעות זמני הצגה, קובעות מיקום,
ומתלוות אליהן חוסר הנוחות שבנסיעה, בחנייה וכדומה--
פשוט לא יכולות להתחרות.
וכולנו בעצם מבינים
מה זה אומר לגבי העתיד,
כשנבקש מאדם לשלם 100 דולר
בשביל כרטיס לסימפוניה, אופרה או בלט,
כשאותו צורך תרבותי רגיל להוריד באינטרנט
24 שעות ביום
שיר עבור 99 סנט או בחינם?
אלה שאלות עצומות
בשביל אלה מאיתנו שעובדים בתחום הזה.
אבל כמה שזה מרגיש ייחודי לנו,
אנחנו יודעים שאנחנו לא לבד.
כולנו חלק
בצורה ססמית, יסודית,
מהיערכות מחדש של התרבות ושל התקשורת,
היערכות מחדש שהיא מטלטלת ומשמידה
את תעשיית העיתונות, תעשיית המגזינים,
תעשיית הספרים, ההוצאה לאור ועוד.
תעשיית אומנות הבמה מקובעת כמו שהיא בגלל הסכמי איגוד מיושנים
שמרסנים ולפעמים אוסרים
על הפצה דיגיטלית נרחבת,
כבולים לחברות גדולות
שעוצבו להקשות
את הקשר האידיאלי
בין האומן לקהל
שמתאים יותר למאה ה-19
וכבולים למודלים עסקיים שתלויים ברווחים גבוהים מכרטיסים,
כשאנחנו גובים מחירים מופרזים,
הרבה מאיתנו צפו בחלחלה בהתרסקות של חברות התקליטים
ושאלו את עצמם, "האם אנחנו הבאים בתור?"
בכל אחד שאני מדבר איתו באומנויות הבמה
מהדהדות מילותיה של אדריאן ריץ' (משוררת אמריקאית),
שב"חלומות של שפה נפוצה" כתבה,
"אנחנו חיים במדינה
שאין לה שפה, אין לה חוקים.
מה שאנו עושים יחד זה המצאה טהורה.
המפות שהם נתנו לנו
פגו תוקפן לפני שנים."
ולאלה מכם שאוהבים את האומנויות,
אתם לא שמחים שהזמנתם אותי לכאן להאיר את יומכם?
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
עכשיו, במקום לומר שאנחנו נמצאים על סף השמדתנו שלנו,
אני מעדיף להאמין שאנחנו מחויבים לרפורמה יסודית,
רפורמה בדיוק כמו הרפורמה הדתית
של המאה ה-16.
הרפורמה האומנותית, כמו הרפורמה הדתית,
נובעת בחלקה מהטכנולוגיה,
עם העיתונות המודפסת מובילה בראש
הרפורמה הדתית.
שתי הרפורמות בוססו על דיונים רגישים,
הטלת ספק פנימית,
ושינויים קיצוניים של מודלים עסקיים מיושנים.
ובלב העניין, שתי הרפורמות, לפי דעתי,
שאלו את השאלות:
מי ראשי לעסוק בתחום הזה?
איך הם מקבלים את ההרשאה לעסוק בזה?
והאם אנחנו צריכים מישהו
שיתווך בשבילנו
בשביל לחוות חוויה רוחנית-אלוהית?
כריס אנדרסון, מישהו שאני מאמין שכולם מכירים,
העורך הראשי של מגזין Wired והמחבר של "הזנב הארוך" (ספר שמתאר תופעות כלכליות ותרבותיות),
היה האדם הראשון, בשבילי, שהסביר בצורה יפה הרבה מזה.
הוא כתב לפני הרבה זמן, אתם יודעים,
תודות להמצאת האינטרנט,
טכנולוגיות רשת,
מצלמות קטנות ועוד,
שהאמצעים של ההפקה האמנותית
הפכו להיות דמוקרטים
בפעם הראשונה בכל ההיסטוריה האנושית.
בשנת 1930, אם מישהו מכם רצה לעשות סרט,
הייתם חייבים לעבוד בשביל "וורנר ברדרס" או RKO (חברות הפקה אמריקאיות)
מכיוון שמי היה יכול לממן תפאורת סרט
וציוד תאורה וציוד עריכה
ופסקול ועוד?
ועכשיו מי כאן בחדר לא מכיר ילד בת 14
שעובדת קשה על הסרט השני, השלישי או הרביעי שלה?
(צחוק)
בדומה, האמצעים של ההפצה האמנותית
הפכו להיות דמוקרטים בפעם הראשונה בהיסטוריה האנושית.
שוב פעם, בשנות ה-30, "וורנר ברדרז", RKO עשו זאת בשבילך.
עכשיו, לך ל-YouTube, פייסבוק;
יש לך מערך הפצה בין לאומי
בלי לעזוב את הפרטיות שבחדר שלך.
ההשפעה הכפולה הזאת גורמת
להגדרה מחדש עצומה של השוק התרבותי,
תקופה שבה כל אחד הוא סופר בפוטנציה.
למען האמת, מה שאנו עדים לו עכשיו בסביבה הזאת
היא תקופה מאסיבית,
שבה כל העולם משתנה,
כשאנו עוברים מתקופה שבה קהל הצופים צונח,
אבל מספר המשתתפים באומנויות,
אנשים שכותבים שירה, ששרים שירים,
שמופיעים במקהלות כנסייה,
גדל עד לפיצוץ הרבה מעבר לדמיון הפרוע ביותר שלנו.
הקבוצה הזו, שאחרים קוראים לה "מקצוענים חובבנים",
אומנים חובבנים שעובדים ברמה של מקצוענים.
אתם רואים אותם ב-YouTube, בתחרויות ריקודים,
פסטיבלי סרטים ועוד.
הם מרחיבים בצורה קיצונית
את המושג שלנו לגבי אוצר המילים היפה האפשרי
כשהם קוראים תיגר ומערערים
את השליטה התרבותית של המוסדות המסורתיים שלנו.
בסופו של דבר, אנחנו חיים כעת בעולם
המוגדר, לא לפי צריכה,
אלא לפי השתתפות.
אבל אני רוצה להיות ברור,
בדיוק כמו שהרפורמה הדתית לא סימנה את הסוף
של הכנסייה הרשמית או לכמורה,
אני מאמין שהמוסדות האומנותיים שלנו
ימשיכו להיות בעלי חשיבות.
הם כרגע ההזדמנות הטובה ביותר
לאמן להתקיים בכבוד כלכלי,
לא בשפע, בכבוד.
והם המקומות שבהם אמנים
שמגיע להם ושרוצים לעבוד ברמה מסוימת של משאבים
ימצאו בית.
אבל לראות אותם כשמות נרדפים
לשאר מכלול הקהילה האומנותית
זה, בלשון המעטה, ראייה לטווח קצר מדי.
ואכן, בזמן שאנו נוטים להפריד עד כדי קיטוב
בין החובבנים למקצוענים,
ההתפתחות המרגשת ביותר
בחמש עד עשר שנים האחרונות
היתה העלייה
של אמני-העל המקצועיים,
האומנים המקצועיים,
שעובדים, בעיקר לא באולם או על הבמה,
אלא בעיקר על
זכויות הנשים, או זכויות בני אדם,
או על נושאי ההתחממות הגלובלית או על רווחת חולי האידס,
לא מתוך צורך כלכלי,
אלא מתוך אמונה עמוקה, טבעית
שהעבודה שהיא או שהוא נקראו לעשות
לא יכולה להתבצע בסביבה האמנותית
המסורתית והאטומה.
עולם הריקוד העכשווי לא מוגדר אך ורק
על ידי הבלט המלכותי של ויניפג (עיר בקנדה) או הבלט הלאומי של קנדה,
אלא על ידי חילופי הריקודים של ליז לרמן,
חברת ריקוד בין דורית, מקצועית,
שרקדניה הם בטווח הגילאים שבין 18 עד 82,
ושעובדים עם מדעני גנום
בשביל לגלם את רצועת הד.נ.א
ועם פיזיקאים גרעיניים ב-CERN (ההתאחדות האירופאית למחקר גרעיני).
קהילת מומחי התיאטרון של היום
מוגדרת, לא רק על ידי פסטיבלי 'שו' ו'סטנפורד' (פסטיבלי תיאטרון בקנדה),
אלא על ידי תיאטרון קורנרסטון של לוס אנג'לס,
אסופה של אומנים שאחרי אירוע ה-11 בספטמבר,
איחדו 10 קהילות דתיות שונות --
הבהאים, הקתולים,
המוסלמים, היהודים,
אפילו את הילידים האמריקאים,
ואת הקהילות המאמינות של ההומואים והלסביות,
ועזרו להם ליצור את המחזות האישיים שלהם
ומחזה אחד ענק,
שבו הם חקרו את השוני בין האמונות שלהם
ומצאו מכנה משותף
כשלב ראשון חשוב
בדרך לריפוי חוצה קהילות.
האומנים של היום, כמו רודסה ג'ונס (שחקנית, זמרת ויוצרת אמריקאית),
עובדים בכלא נשים,
ועוזרים לנשים לבטא כראוי את הכאב שבמאסר,
בזמן שהמחזאים והבמאים של היום עובדים עם כנופיות נוער
על מציאת ערוצים חלופיים לאלימות
ועוד ועוד ועוד.
ואכן, אני חושב, במקום להיות מושמדים,
אומנויות הבמה מוצבות על סף תקופה
שבה אנחנו נהיה יותר חשובים
משהיינו אי פעם.
אתם יודעים, אמרנו במשך תקופה ארוכה,
אנחנו חיוניים לבריאות כלכלת הקהילה בעיר שלך.
ולחלוטין.
אני מקווה שאתם יודעים שכל דולר שמשולם על כרטיס לאומנויות הבמה בקהילה מסויימת
מייצר חמישה עד שבעה דולרים נוספים לכלכלה המקומית,
דולרים שמוצאים במסעדות או על חנייה,
בחנויות הבדים שבהן אנו קונים בדים לתלבושות,
מכוון הפסנתר שמכוון את הכלי הנגינה ועוד.
אבל האומנויות הולכות להיות חשובות יותר לכלכלות
כשאנו צועדים קדימה,
במיוחד בתעשיות שאנחנו עדיין לא יכולים לדמיין,
בדיוק כמו שהן היו מרכזיות לאי-פוד
ולתעשיות משחקי המחשב,
שמעט, אם בכלל מאיתנו,
יכלו לצפות לפני 10 עד 15 שנה.
מנהיגות עסקית תהיה תלויה יותר ויותר
בתבונה רגשית,
היכולת להקשיב לעומק,
לפתח אמפתיה,
להביא לידי ביטוי שינויים, להניע אחרים-
כל היכולות
שהאומנויות מפתחות עם כל מפגש.
במיוחד עכשיו,
שכולנו חייבים להתעמת
עם התפיסה המוטעית של גישה המונעת משיווק בלבד,
לא מיודעים בגלל מצפון חברתי,
אנחנו מוכרחים לנצור ולחגוג את הכח של האומנויות
לעצב את הדמויות האישיות והלאומיות שלנו,
ובמיוחד את דמותם של הצעירים,
שבצורה שכיחה למדי, חשופים להפגזה של רגשות,
במקום ניסיון שכבר עוכל.
בסופו של דבר, במיוחד עכשיו, בעולם הזה,
בו אנו חיים בהקשר
של חוקי הגירה שגורמים לנסיגה ומכבידים,
בתוכניות מציאות שמשגשגות על השפלה,
ובהקשר של ניתוח,
בו הדבר שאנו שומעים שוב ושוב,
כל יום ויום בארצות הברית,
בכל תחנת רכבת, בכל תחנת אוטובוס, בכל שדה תעופה הוא
"גבירותי ורבותי,
בבקשה דווחו על כל התנהגות חשודה
או על אנשים חשודים
לסמכות הקרובה אליכם",
כשבכל הדרכים האלו מעודדים אותנו
להסתכל על חברינו בני האדם בעוינות
ובפחד ובבוז ובחשד.
האומנויות, מה שלא יעשו, כשהן קוראות לנו להיות ביחד,
הן מזמינות אותנו להסתכל על חברינו בני האדם
בנדיבות ובסקרנות.
אלוהים יודע, אם אי פעם היינו צריכים
את היכולת הזאת במהלך ההיסטוריה האנושית,
אנחנו צריכים את זה עכשיו.
אתם יודעים, אנחנו קשורים יחד,
לא, אני חושב, באמצעות טכנולוגיה, בידור או עיצוב,
אלא באמצעות מטרה משותפת.
אנחנו עובדים כדי לקדם חברות בריאות ונמרצות,
להקהל על הסבל האנושי,
לקדם סדר עולמי
יותר מתחשב, יציב ואמפתי.
אני מצדיע לכולכם כפעילים במסע הזה
ומפציר בכם לחבק ולשמור על האומנויות בעבודה שלכם,
תהיה המטרה שלכם מה שתהיה.
אני מבטיח לכם שהיד של 'קרן הצדקה של דוריס דיוק'
תימתח בידידות עכשיו ועוד שנים רבות.
ואני מודה לכם על טוב לבכם ועל הסבלנות בהקשבה לי בצהריים האלו.
תודה לכם ודרך צלחה.