Demokratija.
Na Zapadu
pravimo kolosalnu grešku uzimajući je zdravo za gotovo.
Vidimo demokratiju
ne kao najkrhkiji cvet, što uistinu jeste,
već je vidimo kao deo društvenog nameštaja.
Imamo naviku da mislimo o njoj kao o beskompromisnoj datosti.
U zabludi smo da kapitalizam neizbežno stvara demokratiju.
Ne stvara.
Li Kvan Ju iz Singapura i njegovi veliki podražavaoci iz Pekinga
su protestovali van razumne sumnje
da je savršeno moguće imati procvat kapitalizma,
spektakularan rast,
a da politika bude bez demokratije.
Uistinu, demokratija je u opadanju u našem kutku sveta,
ovde u Evropi.
Ranije ove godine, dok sam predstavljao Grčku -
novoizabranu grčku vladu -
u Evrogrupi kao njen ministar finansija,
nedvosmisleno mi je saopšteno da demokratski procesi naše nacije -
naši izbori -
ne bi smeli da se mešaju
u ekonomsku politiku koja se primenjuje u Grčkoj.
U tom trenutku
sam osećao da nema boljeg opravdanja za Li Kvana Jua
ili za Kinesku komunističku partiju,
i zaista za neke moje neposlušne prjatelje koji mi stalno govore
da će da zabrane demokratiju čim postane pretnja bilo kakvim promenama.
Večeras vam ovde želim predstaviti
ekonomski argument za autentičnu demokratiju.
Želim da zatražim od vas da mi se pridružite u ponovnoj veri
da Li Kvan Ju,
Kineska komunistička partija
kao i Evrogrupa
greše u ubeđenju da možemo bez demokratije -
i da nam je potrebna autentična, žestoka demokratija.
A bez demokratije,
naša društva bi bila gnusnija,
naša budućnost mračna
a naša sjajna, nova tehnologija bi bila protraćena.
Govoreći o traćenju,
dozvolite da ukažem na jedan zanimljiv paradoks
koji trenutno preti našim ekonomijama.
Zovem ga paradoksom blizanačkih vrhova.
Jedan vrh razumete -
poznat vam je, prepoznajete ga -
to je planina dugova koja baca veliku senku
preko Sjedinjenih Država, Evrope, čitavog sveta.
Svima nam je poznata planina dugova.
Ali nekolicina raspoznaje njenu bliznakinju.
Planinu ležećeg novca
koja pripada bogatim štedišama i korporacijama,
koji su suviše uplašeni da ga ulože
u produktivne delatnosti koje bi proizvodile dobiti
kojima biste mogli da eliminišete planinu duga
i koji bi mogli da proizvedu sve ono što je čovečanstvu očajnički potrebno,
poput ekološke energije.
Sada mi dozvolite da vam ponudim dva broja.
U protekla tri meseca
u Sjedinjenim Državama, Britaniji i Evrozoni
smo uložili, sveukupno, 3,4 biliona dolara
na sve tekovine za proizvodnju bogatstva -
stvari poput industrijskog bilja, mašina,
kancelarija, škola,
puteva, železnica, mašina i tako dalje.
3,4 biliona zvuči kao mnogo novca,
sve dok ga uporedite sa 5,1 biliona dolara
koji se prebacuju okolo u istim tim državama,
u našim finansijskim institucijama,
sve to vreme ne radeći ništa,
osim što dovodi do inflacije na našim berzama i uvećava cene nekretnina.
Dakle, planina duga i planina ležećeg novca
formiraju blizanačke vrhove koji ne uspevaju da se ponište
kroz normalan rad tržišta.
Rezultat toga je stagnacija plata,
više od četvrtine onih od 25 do 54 godine u Americi, Japanu i Evropi
su bez posla.
I posledično, niska ukupna potražnja
koja u beskrajnom ciklusu,
učvršćuje pesimizam investitora,
koji iz straha od niske potražnje ne investiraju i tako stvaraju istu -
baš poput Edipovog oca,
koji, preplašen proročanstvom iz proročišta
da će ga njegov odrasli sin ubiti,
nenamerno stvara uslove
koji će obezbediti da ga ubije njegov sin Edip.
Ovo je moje neslaganje s kapitalizmom.
Njegova sveukupna protraćenost,
sav taj ležeći novac
bi trebalo da bude podstaknut da unapređuje živote,
da razvija ljudske talente
i zaista da finansira svu ovu tehnologiju,
ekološku tehnologiju,
sve to je apsolutno ključno za spas planete Zemlje.
Jesam li u pravu što verujem da bi demokratija mogla da bude rešenje?
Verujem da da,
no pre nego što nastavimo,
šta podrazumevamo pod demokratijom?
Aristotel je definisao demokratiju
kao uređenje u kome slobodni i siromašni
kao većina upravljaju vladom.
Sad, naravno atinska demokratija je izuzimala mnoge.
Žene, migrante i naravno robove.
Međutim, bila bi greška
odbaciti značaj antičke atinske demokratije
na osnovu toga koga je isključivala.
Ono što je bilo značajnije,
i danas je tako, kod atinske demokratije
to je uključenje siromašnih radnika,
koji ne samo da su stekli pravo na slobodu govora,
već značajnije, krucijalnije,
stekli su pravo na političke sudove
koji su im obezbeđivali jednaku težinu
u donošenju odluka koje se tiču državnih pitanja.
Sad, naravno, atinska demokratija nije dugo trajala.
Poput sveće koja jarko svetli, brzo je sagorela.
I zaista
naše današnje liberalne demokratije nemaju korene u antičkoj Atini.
Njihovi koreni su u Velikoj povelji,
u Slavnoj revoluciji iz 1688,
kao i u američkom ustavu.
Dok se atinska demokratija usredsređivala na slobodnog građanina
i na jačanje siromašnih radnika,
naše liberalne demokratije su zasnovane na tradiciji Velike povelje,
koja je, sve u svemu, bila povelja za gospodare.
I, uistinu, liberalna demokratija je tek isplivala s mogućnošću
potpunog razdvajanja političke i ekonomske sfere,
kako bi se demokratski procesi ograničili u potpunosti na političku sferu,
ostavljajući ekonomsku sferu -
korporativni svet, ako hoćete -
kao prostor oslobođen demokratije.
Sad, u našim današnjim demokratijama
ova razdvojenost ekonomske od političke sfere,
u trenutku kad se počela dešavati
dovela je do neumoljive, epske borbe između njih,
pri čemu je ekonomska sfera kolonizovala političku sferu,
nagrizavši njenu moć.
Jeste li se ikad zapitali zašto političari nisu što su nekad bili?
To nije zbog degeneracije njihovog DNK.
(Smeh)
Već zato što danas pojedinac može da bude u vladi, ali ne na vlasti
jer je vlast prešla iz političke u ekonomsku sferu,
koja je oodvojena.
Zaista,
govorio sam o mom neslaganju s kapitalizmom.
Ako razmislite o tome,
on je nalik na populaciju grabljivica,
koje su toliko uspešne u desetkovanju plena kojim se hrane
da na kraju umiru od gladi.
Slično,
ekonomska sfera je kolonizovala i kanibalizovala političku sferu
do te mere da je počela da podriva samu sebe,
uzrokujući ekonomske krize.
Korporativna moć raste,
politička dobra gube vrednost,
nejednakost je u usponu,
ukupna potražnja je u padu,
a izvršni direktori korporacija
su isuviše uplašeni da ulažu novac svojih korporacija.
Pa, što je kapitalizam uspešniji u uklanjanju demosa iz demokratije,
to su blizanački vrhovi viši
i sve se više traće ljudski resursi
i ljudsko bogatstvo.
Očito, ako je ovo tačno,
moramo da ponovo ujedinimo političke i ekonomske sfere
i bolje da to učinimo s narodom na vlasti.
Kao u antičkoj Atini, samo bez robova
ili isključivanja žena i migranata.
Sad, ovo nije originalna zamisao.
Marksistički levičari su imali ovu zamisao pre 100 godina
i nisu se baš proslavili, zar ne?
Lekcija koju smo naučili iz sovjetskog debakla
je da će samo uz pomoć čuda siromašni radnici biti ponovo osnaženi,
kao što su bili u antičkoj Atini,
bez stvaranja novih oblika brutalnosti i traćenja.
Međutim, postoji rešenje:
uklonite siromašne radnike.
Kapitalizam to radi,
zamenjujući loše plaćene radnike automatima, androidima, robotima.
Problem je
da dok su god ekonomska i politička sfera razdvojene,
automatizacija povećava blizanačke vrhove,
traćenje je blagorodnije,
a društveni konflikti dublji,
uključujući -
verujem uskoro -
na mestima poput Kine.
Zato moramo da rekonfigurišemo,
moramo da ponovo ujedninimo ekonomske i političke sfere,
ali bolje da to učinimo demokratizacijom nanovo ujedinjenih sfera,
inače ćemo da završimo u hiperautokratiji opsednutoj nadzorom
zbog koje film "Matriks" izgleda poput dokumentarca.
(Smeh)
Zato nije u pitanju to da li će kapitalizam preživeti
tehnološke inovacije koje stvara.
Zanimljivije je pitanje
da li će kapitalizam naslediti nešto što liči na distopiju iz "Matriksa"
ili nešto što je bliže društvu iz "Zvezdanih staza",
gde su mašine u službi ljudi,
a ljudi troše svoju energiju u istraživanje univerzuma
i u upuštanju u duge rasprave o smislu života
u nekakvoj antičkoj, nalik atinskoj, visoko tehnološkoj agori.
Mislim da možemo sebi priuštiti optimizam.
Ali šta bi nas koštalo,
kako bi izgledalo
da imamo ovu utopiju iz "Zvezdanih staza" umesto distopije iz "Matriksa"?
Prostim rečima,
dozvolite da podelim s vama sažeto
nekoliko primera.
Zamislite glavno tržište na nivou preduzeća,
gde možete da steknete kapital dok radite,
i gde vas vaš kapital prati s jednog posla na drugi,
od jedne do druge firme,
a firma -
u kojoj god da radite u tom trenutku -
je u potpunosti u posedu onih koji u tom trenutku rade u njoj.
Tako sav prihod proizilazi iz kapitala, iz profita,
a sam koncept plaćenog rada postaje prevaziđen.
Nema više razdvajanja između onih koji poseduju firmu, ali ne rade u njoj
i onih koji rade, ali ne poseduju firmu;
nema više rastrgnutosti između kapitala i rada;
nema velikog jaza između investicije i štednje;
uistinu, nema više gomilanja blizanačkih vrhova.
Na nivou globalne političke ekonomije,
zamislite na trenutak
da naše nacionalne monete imaju slobodno-plutajuću stopu razmene,
sa univerzalnom, globalnom, digitalnom monetom,
koju bi izdavali Međunarodni monetarni fond,
G-20,
u ime celokupnog čovečanstva.
Zamislite još
da je sva međunarodna trgovina izražena u ovoj moneti -
nazovimo je "kosmos",
u jedinicama kosmosa -
uz dogovor svih vlada da će uplaćivati u zajednički fond
sumu kosmičkih jedinica proporcionalnu trgovinskom deficitu te zemlje
ili, zapravo, trgovinskom višku te zemlje.
I zamislite da se taj fond koristi za ulaganje u ekološke tehnologije,
naročito u delovima sveta gde su investicioni fondovi oskudni.
Ovo nije nova zamisao.
To je u suštini nešto što je Džon Majnard Kejns predložio
1944. nakonferenciji Breton Vuds.
Problem je
da tada nisu imali tehnologiju da bi ovo primenili.
Sada imamo,
naročito u kontekstu ponovnog ujedinjenja političko-ekonomske sfere.
Svet koji vam opisujem
je istovremeno libertarijanski,
u smislu da mu je prioritet osnaživanje pojedinaca,
marksistički,
pošto bi poslao na đubrište istorije
podelu između kapitala i rada
i kejnsijanistički,
globalni kejnsijanizam.
Ali iznad svega
to je svet u kome bismo bili u stanju da zamislimo autentičnu demokratiju.
Hoće li takav svet da se začne?
Ili ćemo da skliznemo u distopiju nalik Matriksu?
Odgovor leži u političkom izboru koji ćemo kolektivno da napravimo.
Izbor je na nama
i bolje bi nam bilo da ga napravimo demokratski.
Hvala vam.
(Aplauz)
Bruno Đuzani: Janise...
ti si sebe u biografiji opisao kao libertarijanskog marksistu.
Koji je značaj Marksove analize danas?
Janis Varufakis: Pa, ako je iole značajno ono što sam upravo ispričao,
onda je Marks značajan.
Jer je čitava svrha ponovnog ujedinjenja politike i ekonomije -
ako to ne uradimo,
onda će tehnološke inovacije stvoriti
tako velik pad u sveukupnoj potražnji,
nešto što Leri Samers označava kao sekularnu stagnaciju.
Uz migraciju ove krize iz jednog dela sveta u drugi,
kao što imamo danas,
to će destabilizovati, ne samo naše demokratije,
već čak i svet u razvoju koji nije toliko naklonjen liberalnoj demokratiji.
Pa, ako ova analiza pije vodu, onda je Marks apsolutno relevantan.
Ali je i Hajek,
zato sam ja libertarijanski marksista,
kao što je i Kejns,
eto zašto sam potpuno zbunjen.
(Smeh)
BĐ: Uistinu, a verovatno smo sad i mi.
(Smeh)
(Aplauz)
JV: Ako niste zbunjeni, ne razmišljate, u redu?
BĐ: To baš zvuči kao nešto što bi rekli grčki filozofi -
JV: Ovo je zapravo rekao Ajnštajn -
BĐ: Tokom svog govora, pomenuo si Singapur i Kinu,
a sinoć na večeri za govornike,
izrazio si veoma snažan stav o tome kako Zapad gleda na Kinu.
Da li bi želeo da podeliš taj stav?
JV: Pa, radi se o velikom stepenu licemerja.
U našim liberalnim demokratijama imamo naličje demokratije.
To je zato što smo ograničili, kao što sam rekao u govoru,
demokratiju na političku sferu,
dok smo ostavili jednu sferu u kojoj se sve događa -
ekonomsku sferu -
u potpunosti lišenu demokratije.
U smislu,
ako mi dozvoljavate da budem provokativan,
da je današnja Kina bliža Britaniji iz 19. veka.
Jer upamtite,
često poistovećujemo liberalizam s demokratijom -
to je istorijska greška.
Liberalizam, liberalnost, to je poput Džona Stjuarta Mila.
Džon Stjuart Mil je bio naročito sumnjičav po pitanju demokratskih procesa.
Ono što trenutno gledate u Kini je veoma sličan proces
onome koji smo imali u Britaniji tokom Industrijske revolucije,
naročito prelaz iz prve u drugu.
A kritikovati Kinu
zato što radi ono što je Zapad radio u 19. veku
ima šmek licemerstva.
BĐ: Siguran sam da se mnogi ovde pitaju o tvom iskustvu
ministra finansija Grčke ranije ove godine.
JV: Očekivao sam to pitanje.
BĐ: Da.
Šest meseci kasnije,
kako sad gledaš na prvu polovinu godine?
JV: Izuzetno je uzbudljivo, s lične tačke gledišta
i veoma razočaravajuće
jer smo imali šansu da nanovo definišemo Evrozonu.
Ne samo Grčku, već Evrozonu.
Da napravimo otklon od samozadovoljstva
i stalnog poricanja da smo imali ogromnu -
i dalje imamo ogromnu arhitektonsku pukotinu
koja prolazi Evrozonom,
koja masivno preti celokupnim procesima Evropske unije.
Imali smo šansu, na osnovu grčkog programa -
koji je usput
bio prvi program koji je obelodanio to poricanje -
da ispravimo stvari.
A, nažalost,
snage u Evrozoni,
u Evrogrupi,
biraju da održavaju to poricanje.
Ali znate o čemu se radi.
To je iskustvo Sovjetskog saveza.
Kada pokušavate da održite u životu
ekonomski sistem, koji arhitektonski ne može da preživi,
političkom voljom i autoritarnošću,
možda ćete uspeti da ga produžite,
ali kada dođe do promene,
ona se dešava naglo i katastrofalno.
BĐ: Kakvu promenu predviđaš?
JV: Pa, nema sumnje
da ako ne promenimo arhitekturu Evrozone,
Evrozona nema budućnost.
BĐ: Da li si napravio neku grešku dok si bio ministar finansija?
JV: Svakodnevno.
BĐ: Na primer? JV: Svako ko se osvrne -
(Aplauz)
Ne, ozbiljno.
Ako postoji ijedan ministar finansija ili bilo čega drugog,
koji vam nakon šest meseci na poslu kaže,
naročito u tako stresnoj situaciji,
da nisu napravili nikakvu grešku, radi se o opasnim ljudima.
Naravno da sam grešio.
Najveća greška je što sam potpisao molbu
za produženje dogovora o zajmu
krajem februara.
Zamišljao sam
da postoji stvarna zainteresovanost od strane kreditora
da se nađe zajednički jezik.
Međutim nije tako bilo.
Jedino ih je interesovalo da sruše našu vladu,
samo zato što nisu želeli
da budu prinuđeni da se bave arhitektonskim pukotinama
koje se šire Evrozonom.
I zato što nisu želeli da priznaju
da su tokom pet godina primenjivali katastrofalan program u Grčkoj.
Izgubili smo trećinu našeg nominalnog BDP-a.
Ovo je gore od Velike depresije.
A niko nije izneo na videlo,
od strane kreditorske trojke koja je primenjivala ovu politiku
priznanje: "Ovo je bila kolosalna greška."
BĐ: Uprkos svemu ovome,
i uprkos agresivnosti diskusije,
čini se da si i dalje prilično pro-Evropljanin.
JV: Apsolutno.
Vidite, moja kritika Evropske unije i Evrozone
dolazi od osobe koja živi i diše Evropu.
Moj najveći strah je da Evrozona neće preživeti.
Jer, ako ne preživi,
centrifugalne sile koje će se osloboditi
će da budu demonske
i uništiće Evropsku uniju.
A to će da bude katastrofalno, ne samo za Evropu,
već za celokupnu globalnu ekonomiju.
Mi smo najverovatnije najveća ekonomija na svetu.
I, ako dozvolimo sebi
da skliznemo na trasu postmodernih 1930-ih,
a čini mi se da to radimo,
onda će to da bude štetno
po budućnost Evropljana i sličnih neevropljana.
BĐ: Definitivno se nadamo da grešiš po tom pitanju.
Janise, hvala što si došao na TED.
JV: Hvala vama.
(Aplauz)