דמוקרטיה.
במערב,
אנחנו עושים את הטעות העצומה של לקבל אותה כמובן מאליו.
אנו רואים דמוקרטיה
לא כפרח השברירי ביותר שהיא,
אלא כחלק מהריהוט של החברה שלנו.
אנו נוטים לראות זאת כמשהו נתון.
אנו בטעות מאמינים שקפיטליזם מוביל באופן בלתי נמנע לדמוקרטיה.
הוא לא.
לי קוואן יו מסינגפור וחקייניו הגדולים מביג'ין
הראו מעבר לכל ספק
שזה בהחלט אפשרי לקיים קפיטליזם משגשג,
צמיחה אדירה,
בזמן שהפוליטיקה נשארת נטולת דמוקרטיה.
אכן, דמוקרטיה נסוגה באזורנו,
כאן באירופה.
מוקדם יותר השנה, בזמן שייצגתי את יוון--
הממשלה הטריה של יוון--
ביורוגרופ בתפקיד שר הכספים,
נאמר לי בבירור שלתהליך הדמוקרטי של מדינתנו--
לבחירות שלנו--
לא יורשה להפריע
למדיניות הכלכלית שהיתה מיושמת ביוון.
באותו רגע,
הרגשתי שלא יכולה להיות הצדקה יותר גדולה ללי קוואן יו,
או למפלגה הקומוניסטית של סין,
וגם של כמה מידידי הסרבנים שהמשיכו לומר לי
שהדמוקרטיה תוחרם אם היא אי פעם תאיים לשנות משהו.
הערב, כאן, אני רוצה להציג בפניכם
טיעון כלכלי בעד דמוקרטיה אותנטית.
אני רוצה להזמין אתכם להאמין יחד איתי
שלי קוואן יו,
שהמפלגה הקומוניסטית של סין
ושהיורוגרופ
טועים באמונתם שאנו יכולים להפטר מדמוקרטיה--
שאנו צריכים דמוקרטיה חיה ואותנטית.
וללא דמוקרטיה,
החברות שלנו תהיינה אכזרייות יותר,
עתידנו עגום
והטכנולוגיות החדשות העצומות שלנו יבוזבזו.
אם מדברים על בזבוז,
תרשו לי להצביע על פרדוקס מעניין
שמאיים על הכלכלות שלנו ברגע זה.
אני קורא לו פרדוקס הפסגות התאומות.
פסגה אחת אתם מבינים--
אתם מכירים ומזהים אותה--
היא של הר החובות שמטיל צל ארוך
על ארצות הברית, אירופה, כל העולם.
כולנו מזהים את הר החובות.
אבל מעטים האנשים שרואים את התאום שלו.
הר של מזומנים בטלים
השייכים לחוסכים עשירים ולתאגידים,
החרדים מדי כדי להשקיע
בפעילויות מועילות שייצרו הכנסות
בהן תוכלו לכסות את הר החובות
ושיוכלו ליצור את כל הדברים אותם האנושות צריכה בדחיפות,
כמו אנרגיה ירוקה.
עכשיו תרשו לי לתת לכם שני מספרים.
במשך שלושת החודשים האחרונים,
בארצות הברית, בבריטניה, ובאירוזון,
השקענו, במשותף, 3.4 טריליון דולרים
בכל מוצרי הפקת הון--
דברים כגון מתקנים תעשייתיים, מכונות,
בנייני משרדים, בתי ספר,
כבישים, מסילות, מכונות, וכן הלאה.
3.4 טריליון נשמע כמו הרבה כסף
עד שאתם משווים את זה עם ה- 5.1 טריליון
שמסתובבים במוסדות הפיננסים
באותן מדינות,
ומפיקים שום דבר באותה תקופה
מלבד לנפח את הבורסאות ולהעלות את מחירי הבתים.
אז הר של חוב והר של מזומנים בטלים
יוצרים פסגות תאומות שאינן מבטלות אחת את השניה
דרך פעולותיהן הרגילות של השווקים.
התוצאה היא משכורות קפואות,
יותר מרבע של בני 25-54 באמריקה, יפן ואירופה
מחוסרי עבודה.
וכתוצאה מזה, ביקוש מצרפי נמוך,
שבמעגל אין סופי,
מחזקת את הפסימיות של המשקיעים,
שמתוך פחד מביקוש נמוך מוסיפים לו בזה אינם משקיעים--
בדיוק כמו שאביו של אדיפוס,
שמרוב פחד מנבואת האורקל
שבנו יגדל ויהרגו,
הינדס, בהסח דעת, את התנאים
שהבטיחו שבנו אדיפוס יהרוג אותו.
זהו הוויכוח שלי עם קפיטליזם.
הבזבוז המשווע שלו,
כל המזומנים הבטלים הללו,
צריכים להיות מתועלים כדי לשפר את חיינו,
לפתח כשרונות אנושיים,
וכן לממן את כל הטכנולוגיות הללו,
טכנולוגיות ירוקות,
שהן הכרחיות להצלת כדור הארץ.
האם אני צודק באמונתי שהדמוקרטיה היא התשובה?
אני מאמין שכן,
אבל לפני שנמשיך,
למה אנו מתכוונים כשאנו אומרים דמוקרטיה?
אריסטו הגדיר דמוקרטיה
כמערכת בה החופשי והעני,
בהיותם הרוב, שולטים בממשלה.
עכשיו, כמובן, דמוקרטיה אתונאית הדירה רבים.
נשים, מהגרים וכמובן, עבדים.
אבל זו תהיה טעות
לפסול את משמעות הדמוקרטיה האתונאית העתיקה
על בסיס מי שהיא הדירה.
מה שהיה יותר נכון,
וממשיך להיות כך בנוגע לדמוקרטיה האתונאית העתיקה,
הוא ההכללה של העובד העני,
שלא רק קיבל את הזכות לחופש הביטוי,
אבל יותר חשוב, הכרחי,
קיבל את הזכות לשיפוטים פוליטיים
שווים במשקלם
בתהליכי קבלת ההחלטות של המדינה.
עכשיו, כמובן, דמוקרטיה אתונאית לא החזיקה מעמד זמן רב.
כמו להבה של נר, היא נשרפה במהירות.
ואכן,
הדמוקרטיות הליברליות של היום לא מבוססות על אתונה העתיקה.
בסיסן במגנה כרטה,
במהפכה המהוללת של 1688,
ובחוקה האמריקאית.
בעוד הדמוקרטיה האתונאית התמקדה באזרחים ללא אדונים
ובחיזוק העובד העני,
הדמוקרטיות הליברליות שלנו מושתתות על מסורת המגנה כרטה,
שהיא היתה, אחרי הכל, כתב זכויות לאדונים.
ואכן, הדמוקרטיה הליברלית קמה רק כאשר התאפשר
להפריד לגמרי את הספירה הפוליטית מהספירה הכלכלית,
כדי לתחום את התהליך הדמוקרטי לגמרי בתוך הספירה הפוליטית,
ולהשאיר את הספירה הכלכלית--
עולם התאגידים, אם תרצו--
כאזור חופשי מדמוקרטיה.
עכשיו, בדמוקרטיות שלנו היום,
ההפרדה הזו בין הספירה הכלכלית והפוליטית,
ברגע שהיא התחילה לקרות,
יצרה קרב קשוח ואפי בין השתיים,
כשהספירה הכלכלית משתלטת על הספירה הפוליטית,
וניזונה מכוחה.
האם תהיתם מדוע פוליטיקאים אינם כפי שהיו פעם?
זה לא מפני שה DNA שלהם השתבש.
(צחוק)
זה מפני שהיום אדם יכול להיות בממשלה אבל לא במוקד הכח,
מפני שהכח היגר מהספירה הפוליטית לספירה הכלכלית,
שהיא מופרדת.
אכן,
דברתי על הוויכוח שלי עם קפיטליזם.
אם תחשבו על כך,
זה קצת כמו אוכלוסיה של טורפים,
אשר כה מצליחים להשמיד את הקורבן שממנו הם ניזונים,
שלבסוף הם גוועים ברעב.
בדומה לזאת,
הספירה הכלכלית שולטת וטורפת את הספירה הפוליטית
עד למצב בו היא מערערת את עצמה,
גורמת למשבר כלכלי.
כח התאגידים מתעצם,
מוצרים פוליטיים מופחתים מערכם,
חוסר השיוויון גובר,
ביקוש מיצרפי נופל
וראשי תאגידים מפחדים להשקיע את המזומנים של חברותיהם.
אז ככל שקפיטליזם מצליח להוציא את הדמוס מהדמוקרטיה,
כך גובהות הפסגות התאומות
וכך גובר הבזבוז של משאבים אנושיים
ושל הון האנושות.
ברור שאם זה נכון,
עלינו לאחד את הספירות הפוליטיות והכלכליות
וכדאי לעשות זאת עם דמוס בשליטה,
כמו באתונה העתיקה רק ללא העבדים
או הדרתם של נשים ומהגרים.
זה לא רעיון מקורי.
לשמאל המרקסיסטי היה את הרעיון הזה לפני 100 שנה
וזה לא עבד כל כך טוב, נכון?
השיעור שלמדנו מהמפלה הסובייטית
זה שרק בעזרת נס העובד העני יתחזק מחדש,
כפי שהיה באתונה העתיקה,
מבלי ליצור צורות חדשות של אכזריות ובזבוז.
אבל יש פתרון:
להפטר מהעובד העני.
קפיטליזם עושה זאת
על ידי החלפת עובדי השכר הנמוך ברובוטים,אנדרואידים.
הבעיה היא
שכל זמן שהספירות הכלכליות והפוליטיות הן נפרדות,
מיכון יעשה את הפסגות התאומות לגבוהות יותר,
את הבזבוז לגדול יותר
ואת הקונפליקטים החברתיים לעמוקים יותר,
כולל--
בקרוב, אני מאמין--
במקומות כמו סין.
אז עלינו לערוך מחדש,
עלינו לאחד את הספירות הכלכליות והפוליטיות,
אבל כדאי שנעשה זאת על ידי דמוקרטיזציה של הספירה המאוחדת,
כדי שלא נמצא את עצמנו עם אוטוקרטיה של השגחה ומעקבים
שלידה ה'מטריקס', הסרט, נראה כמו סרט דוקומנטרי.
(צחוק)
אז השאלה אינה אם קפיטליזם ישרוד
את החידושים הטכנולוגים שהוא מצמיח.
השאלה היותר מענינת היא
האם קפיטליזם יוחלף במשהו שדומה לדיסטופיה של ה'מטריקס'
או משהו יותר קרוב לחברה כמו במסע בין כוכבים,
בה מכונות משרתות את האנשים
והאנשים מוציאים אנגריה על חקירת היקום
ומתעסקים בדיונים ארוכים על משמעות החיים
במין אגורה (שוק) טכנולוגי עתיק בסיגנון אתונאי.
אני חושב שאנחנו יכולים להרשות לעצמנו להיות אופטימיים.
אבל מה צריך לעשות,
ואיך זה יראה
כדי שתהיה לנו אוטופיית מסע-בין-כוככבים במקום דיסטופייה בסגנון ה'מטריקס'?
באופן מעשי,
תרשו לי לחלוק בקצרה,
שתי דוגמאות.
בדרג המפעל,
תארו לכם שוק הון,
שבו תרוויחו הון תוך כדי עבודה,
ובו ההון שלכם ילווה אתכם מעבודה לעבודה
מחברה לחברה,
והחברה--
זו שבה אתם עובדים באותו זמן--
היא בבעלותם הבלעדית של אלו שעובדים בה באותו רגע.
אז כל ההכנסה נוצרת מההון, מהרווח,
והמושג של עבודה בשכר נהיה לא רלוונטי.
לא עוד הפרדה בין בעלים שאינם עובדים בחברה
לבין עובדים שהחברה אינה בבעלותם.
לא עוד משוך בחבל בין הון לכח עבודה.
ללא פער בין השקעה לחסכונות.
אכן, ללא פסגות תאומות רמות.
בדרג של הכלכלה הפוליטית העולמית,
דמיינו לרגע
שלמטבעות הלאומיים יש שער חליפין נייד חופשי,
עם מטבע דיגיטלי עולמי אוניוורסלי,
כזה המונפק ע"י קרן המטבע הבינלאומית,
ה-G-20
לתועלת האנושות כולה.
ודמיינו עוד
שכל הסחר הבינלאומי מוערך במטבע הזה--
בואו נקרא לו 'הקוסמוס',
ביחידות של קוסמוס--
כשכל הממשלות מסכימות לשלם לקרן משותפת
סכום של יחידות קוסמוס בהתאם לגירעון המסחרי של אותה מדינה,
או לעודף המסחרי של אותה מדינה.
ודמיינו שהקרן מתועלת להשקעה בטכנולוגיות ירוקות,
בייחוד באזורים בעולם שבהם חסר מימון להשקעות.
זהו לא רעיון חדש.
זה מה שבעצם ג'ון מיינרד קיינס הציע
ב-1944 בוועידת ברטון וודס.
הבעיה היא
שאז לא הייתה להם הטכנולוגיה ליישם זאת.
עכשיו יש לנו,
במיוחד בהקשר של ספירה פוליטית-כלכלית מאוחדת מחדש.
העולם אותו אני מתאר לכם
הוא בו בעת ליברטיאני,
בכך שהוא מעדיף יחידים בעלי כח,
מרקסיסטי,
מכיוון שהוא שם בפח ההיסטוריה
את החלוקה בין הון לכח עבודה,
וקיינסיאני,
קיינסיאני גלובאלי.
אבל מעבר לכל,
זהו עולם בו נוכל לדמיין דמוקרטיה אותנטית.
האם עולם כזה יפציע?
או שנשקע לתוך דיסטופייה בסגנון המטריקס?
התשובה טמונה בבחירה הפוליטית שנעשה ביחד.
זו הבחירה שלנו,
וכדאי שנעשה אותה בדרך דמוקרטית.
תודה.
(מחיאות כפיים)
ברונו גיוסאני: יאניס...
זה היית אתה שתארת את עצמך בביוגרפיה כמרקסיסט ליברטיאני.
מה הרלוונטיות של התאוריה של מרקס היום?
יאניס ורופקיס: טוב, אם היתה איזו שהיא רלוונטיות במה שאמרתי פה,
אז מרקס הוא רלוונטי.
מפני שכל העניין באיחודן של הפוליטיקה והכלכלה הוא--
אם לא נעשה זאת,
חדשנות טכנולוגית תגרום
לנפילה כה עצומה בביקוש מיצרפי,
מה שלארי סומרס קורא לו קיפאון סקולארי.
עם משבר כזה המהגר מחלק אחד בעולם,
כפי שקורה עכשיו,
זה יגרום לחוסר איזון לא רק של הדמוקרטיות שלנו,
אלא גם של העולם החדש שלא מתלהב מדמוקרטיה ליברלית.
אז אם האנליזה הזו נכונה, אז מרקס הוא לגמרי רלוונטי.
אבל גם הייק,
ובגלל זה אני מרקסיסט ליברטיאני,
כמו גם קיינס,
ובגלל זה אני מבולבל לגמרי.
(צחוק)
ב.ג.: אכן, וייתכן שגם אנחנו עכשיו.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
י.ו.: אם אתה לא מבולבל, אתה לא חושב, נכון?
ב.ג.: אלו מילים מאד מאד טיפוסיות לפילוסוף יווני--
י.ו.: זה איינשטיין, למעשה--
ב.ג.: הזכרת את סינגפור וסין בהרצאה שלך,
ואתמול בארוחת הערב של המרצים,
הבעת דעות חזקות בנוגע לדרך שבה המערב רואה את סין.
האם תרצה לחלוק את זה?
י.ו.: טוב, יש מידה של צביעות.
בדמקורטיות הליברליות שלנו יש מראית עין של דמוקרטיה.
זה מפני שתחמנו, כפי שאמרתי בהרצאה,
את הדמוקרטיה בתוך הספירה הפוליטית,
בזמן שמשאירים את הספירה בה קורים כל הדברים--
הספירה הכלכלית--
אזור לחלוטין חופשי מדמוקרטיה.
בצורה כלשהי,
אם יורשה לי להיות פרובוקטיבי,
סין היום היא קרובה יותר לבריטניה של המאה ה-19.
מפני שתזכרו,
שאנו נוטים לשייך ליברליזם לדמוקרטיה--
זו טעות היסטורית.
ליברליזם, ליברל, זה כמו ג'ון סטיוארט מיל.
ג'ון סטיוארט מיל היה סקפטי במיוחד בנוגע להליך הדמוקרטי.
אז מה שאתם רואים כעת בסין הוא תהליך מאד דומה
לזה שהיה לנו בבריטניה בזמן המהפכה התעשייתית,
במיוחד המעבר בין הראשונה לשניה.
ולגעור בסין
על כך שהיא עושה את מה שהמערב עשה במאה ה-19,
מריח כמו צביעות.
ב.ג.: אני בטוח שאנשים רבים כאן תוהים על נסיונך
כשר הכספים של יוון מוקדם יותר השנה.
י.ו.: ידעתי שזה יגיע.
ב.ג.: כן.
ב.ג.: שישה חודשים אחרי,
איך אתה רואה את החצי הראשון של השנה?
מאד מרגש מבחינה אישית,
ומאד מאכזב,
מפני שהייתה לנו הזדמנות לאתחל את היורוזון.
לא רק יוון, היורוזון.
להתרחק מהשאננות
וההכחשה התמידית שהיה
ושיש שבר ארכיטקטוראלי עצום
שעובר דרך היורוזון,
ומאיים בגדול על כל תהליך האיחוד האירופאי.
היתה לנו הזדמנות על בסיס התכנית היוונית--
שדרך אגב,
היתה התוכנית הראשונה שהוכיחה את ההכחשה הזו--
לתקן את זה.
ולדאבוני,
מוקדי הכח ביורוזון,
וביורוגרופ,
בחרו להמשיך בהכחשה.
אבל אתה יודע מה קורה.
זה הנסיון של ברית המועצות.
כשאתה מנסה להשאיר בחיים
מערכת כלכלית שאינה יכולה לשרוד ארכטיקטוראלית,
דרך רצון פוליטי ודרך סמכותיות,
אולי תצליח להאריך את חייה,
אבל כשמגיע שינוי
הוא מגיע בפתאומיות ובקטסטרופליות.
ב.ג.: איזה סוג של שינוי אתה חוזה?
י.ו.: ובכן, אין ספק
שאם לא נשנה את הארכיטקטורה של היורוזון,
ליורוזון אין עתיד.
ב.ג.: האם עשית טעויות כשהיית שר הכספים?
י.ו.: כל יום.
ב.ג.: למשל? י.ו.: כל מי שמביט אחורה--
(מחיאות כפיים)
לא, אבל ברצינות.
אם ישנו שר כספים אחד, או כל שר לצורך העניין,
שאומר לך אחרי שישה חודשים בעבודה,
במיוחד במצב לחץ שכזה,
שהוא לא עשה שום טעות, הוא איש מסוכן.
בוודאי שעשיתי טעויות.
הטעות הגדולה ביותר היתה לחתום על הבקשה
להארכת הסכם ההלוואה
בסוף פברואר.
דמיינתי
שהיה עניין אמיתי בצד של המלווים
למצוא איזור משותף.
ולא היה.
הם היו פשוט מעוניינים לרסק את הממשלה שלנו,
רק משום שהם לא רצו
להתעסק עם קו השבר הארכיטקטוראלי
שעבר דרך היורוזון.
ומשום שהם לא רצו להודות
שבמשך חמש שנים הם יישמו תכנית קטסטרופלית ביוון.
אבדנו שליש מהתוצר המקומי גולמי (GDP) הנומינלי שלנו.
זה יותר גרוע מהשפל הגדול.
ואיש לא יצא להודות,
מקבוצת המלווים שהטילה את המדיניות הזו,
ולומר, "זו היתה טעות קולוסלית".
ב.ג.: למרות כל זה,
ולמרות האגרסיוויות של הדיון,
נראה שנשארת פרו-אירופאי.
י.ו.: לחלוטין.
תראה, הביקורת שלי של האיחוד האירופאי והיורוזון
באה מאדם שחי ונושם אירופה.
הפחד הגדול ביותר שלי הוא שהיורוזון לא ישרוד.
מפני שאם הוא לא,
הכוחות הצנטריפוגלים שזה ישחרר
יהיו כה שטניים,
והם יהרסו את האיחוד האירופאי.
וזה יהיה קטסטרופלי לא רק לאירופה
אלא לכל הכלכלה העולמית.
אנו קרוב לוודאי הכלכלה הגדולה בעולם.
ואם נרשה לעצמנו
ליפול לדרך של שנות השלושים הפוסטמודרניות,
שזה נראה לי מה שאנו עושים,
זה יהיה הרסני
לעתיד של אירופאים ושל לא-אירופאים.
ב.ג.: אנו בהחלט מקווים שאתה טועה בנקודה זו.
יאניס, תודה לך על שבאת ל TED.
י.ו.: תודה לכם.
(מחיאות כפיים)