Kada bi vaš život bio knjiga
a vi autor,
kako biste želeli da se priča odvija?
To je pitanje koje je zauvek promenilo moj život.
Odrastajući u vreloj pustinji Las Vegasa,
sve što sam želela je da budem slobodna.
Sanjarila sam o proputovanju sveta,
životu na mestu gde pada sneg,
i zamišljala bih sve priče
koje bih nastavila da pričam.
U 19. godini,
dana nakon što sam završila srednju školu,
preselila sam se u mesto gde je padao sneg
i postala sam fizioterapeut.
Sve što mi je trebalo na ovom poslu bile su moje ruke
i sto za masažu pri ruci
i mogla sam da idem bilo kuda.
Prvi put u svom životu,
osećala sam se slobodno, nezavisno
i potpuno u kontroli nad svojim životom.
To jest, dok se u mom životu nije dogodio preokret.
Išla sam ranije kući sa posla jednog dana
sa nečim za šta sam mislila da je grip,
i manje od 24 sata kasnije
bila sam u bolnici
na aparatima
sa manje od dva procenta šanse za preživljavanje.
Tek danima kasnije,
dok sam ležala u komi,
doktori su mi dijagnostikovali
bakterijski meningitis,
infekciju krvi koja se može sprečiti vakcinacijom.
Za dva i po meseca
izgubila sam svoju slezinu, bubrege,
sluh na levom uhu
i obe noge ispod kolena.
Kada su me roditelji izveli iz bolnice u kolicima,
osećala sam se kao da sam ponovo skrpljena
kao krpena lutka.
Mislila sam da je najgore prošlo
dok nisam nedeljama kasnije videla svoje nove noge
prvi put.
Listovi su bili glomazni blokovi metala
sa cevima pričvršćenim za članke
i žuto gumeno stopalo
sa podignutom gumenom linijom od prsta do članka
da izgleda kao vena.
Nisam znala šta da očekujem,
ali to nisam očekivala.
Sa mamom pokraj mene
i suzama koje su se slivale sa naših lica,
privezala sam te kabaste noge
i ustala sam.
Bile su tako bolne i tako sputavajuće
da je jedino o čemu sam mogla da razmišljam bilo
kako ću ikada moći da putujem svetom
u ovim stvarima?
Kako ću ikada moći da živim
život pun avantura i priča,
kakav sam oduvek želela?
I kako ću moći da ponovo vozim snoubord?
Tog dana, otišla sam kući, uvukla se u krevet
i ovako je moj život izgledao
narednih nekoliko meseci:
ja onesvešćena, bežeći od stvarnosti,
sa nogama odloženim kraj mene.
Bila sam apsolutno fizički i emotivno slomljena.
Ali sam znala, da bih nastavila dalje,
morala sam da pustim staru Ejmi
i da naučim da prigrlim novu Ejmi.
I tada mi je sinulo
da ne moram više da imam 165 cm.
Mogu da budem visoka koliko želim!
(Smeh) (Aplauz)
Ili niska onoliko koliko želim, u zavisnosti od toga sa kim se zabavljam.
(Smeh)
I ako se budem bavila snoubordom,
moja stopala se neće smrznuti.
(Smeh)
I što je najbolje od svega, pomislila sam,
mogu da učinim da moja stopala budu veličine svih cipela
koje su na rafu za rasprodaju. (Smeh)
I jesam!
Dakle tu je bilo prednosti.
U ovom trenutku sam postavila sebi
to pitanje koje određuje život:
Kada bi moj život bio knjiga
a ja autor,
kako bih želela da se priča odvija?
I počela sam da sanjarim.
Sanjarila sam kao što sam to činila kao devojčica
i zamislila sam sebe
kako graciozno hodam,
pomažući drugim ljudima na svom putu
i ponovo vozeći snoubord.
I nisam samo videla sebe
kako oblikujem planinu posutu prahom,
mogla sam to zaista i da osetim.
Mogla sam da osetim vetar na svom licu
i otkucaje mog ubrzanog srca
kao da se odigravaju upravo u tom trenutku.
I tada je otpočelo novo poglavlje u mom životu.
Četiri meseca kasnije bila sam ponovo na snoubordu,
mada stvari nisu proticale baš kao što sam očekivala:
moja kolena i članci se nisu savijali
i u jednom trenutku sam istraumirala sve skijaše na ski liftu
kada sam pala i moje noge,
još uvek zakačene za moj snoubord -
(Smeh) -
su poletele niz planinu,
a ja sam još uvek bila na vrhu planine.
Bila sam tako šokirana,
bila sam isto tako šokirana kao i svi ostali, i bila sam tako obeshrabrena,
ali sam znala da, ako bih pronašla pravi par stopala,
bila bih u stanju da to uradim ponovo.
I tada sam naučila da naše granice
i naše prepreke mogu učiniti samo dve stvari:
prvo, zaustaviti nas na našem putu
ili drugo, naterati nas da postanemo kreativni.
Godinu dana sam istraživala, i dalje nisam mogla da otkrijem
kakvu vrstu nogu da koristim,
nisam mogla da pronađem nikakve izvore koji bi mi pomogli.
Tako da sam odlučila da sama napravim par.
Moj izrađivač nogu i ja smo nasumično sastavljali delove
i napravili smo par stopala u kojima bih mogla da vozim snoubord.
Kao što možete videti,
zarđali šrafovi, guma, drvo i drečavo rozi selotejp.
I da, mogu da pomenim svoj lak za nokte na nogama.
Ove noge
i najbolji poklon za 21. rođendan koji sam ikada mogla da dobijem -
novi bubreg od mog tate -
su mi omogućili da ponovo sledim svoje snove.
Počela sam da vozim snoubord,
onda sam se vratila na posao, zatim sam se vratila u školu.
Onda sam 2005. godine suosnovala neprofitnu organizaciju
za omladinu i mlađe odrasle osobe sa fizičkim invaliditetom
kako bi se oni mogli uključiti u aktivnim sportovima.
Otuda sam imala priliku da odem u Južnu Afriku,
gde sam pomogla da se obuju hiljade dečijih stopala
da bi ona mogla da pohađaju školu.
I baš ovog proteklog februara,
osvojila sam dve uzastopne zlatne medalje na Svetskom prvenstvu -
(Aplauz) -
čime sam postala
snouborderka sa pomagalima najvišeg ranga
na svetu.
Pre jedanaest godina, kada sam izgubila svoje noge,
nisam imala pojma šta da očekujem.
Ali ako me pitate danas
da li bih ikada želela da promenim svoju situaciju,
morala bih da kažem ne.
Jer me moje noge nisu onesposobile,
čak se može reći da su me osposobile.
Naterale su me da se oslanjam na svoju maštu
i da verujem u mogućnosti,
i zato verujem
da naša mašta može biti korišćena kao oruđe
za probijanje granica,
jer u našim umovima, možemo da uradimo sve
i možemo da budemo bilo šta.
Verovanje u te snove
i direktno suočavanje sa našim strahovima
je ono što nam omogućava da živimo naše živote
izvan naših ograničenja.
I iako je danas tema inovacija bez granica,
moram da kažem da u mom životu,
inovacija je jedino bila moguća
zbog mojih granica.
Naučila sam da su granice tamo gde se ono što je stvarno završava,
ali takođe gde mašta
i priča započinju.
Misao kojom bih volela da vas danas izazovem
je možda da umesto da gledamo naše izazove i ograničenja
kao nešto negativno ili loše,
možemo da počnemo da ih posmatramo kao blagoslove,
veličanstvene darove koji se mogu koristiti da zapale našu maštu
i pomognu nam da odemo dalje nego što smo ikada znali da možemo.
Ne radi se o rušenju granica.
Reč je o odbijanju od njih
i uviđanju kakva neverovatna mesta
nam mogu doneti.
Hvala vam.