דת היא יותר מאמונה.
היא עצמה, והיא השפעה.
וההשפעה הזו משפיעה על כולנו,
כל יום, ללא קשר לאמונה שלנו.
למרות ההשפעה העצומה של הדת על העולם כיום,
אנחנו מעמידים אותם בסטנדרטים שונים של ביקורת ואחריות
מכל סקטור אחר בחברה שלנו.
לדוגמה, אם היה ארגון בינלאומי,
ממשלתי או עסקי
שהיה אומר שאף אישה לא יכולה להיות בהנהגת הארגון
שאף אישה לא יכולה לקבל סמכות על תהליכי קבלת החלטות
אף לא אישה אחת תוכל לטפל בסוגיות כספיות
היינו מתרעמים.
היו מופעלות סנקציות.
ולמרות זאת זהו מנהג קבוע כמעט בכל דת עולמית כיום
אנחנו מקבלים דברים בחיי הדת שלנו
שלא היינו מקבלים בחיינו החילוניים,
ואני יודעת זאת כיוון שאני עושה זאת כבר שלושה עשורים
הייתי הילדה הזו שנלחמה בכל צורה של אפליה מגדרית כאשר גדלתי
שיחקתי כדורסל עם הבנים והכנסתי את עצמי
אמרתי שאני אהיה הנשיאה הראשונה של ארה"ב
נלחמתי באמנה לשוויון זכויות
אשר מתה כבר 40 שנים.
אני האישה הראשונה משני צדי המשפחה שלי
שאי פעם עבדה מחוץ הבית ואי פעם קיבלה חינוך אקדמי.
מעולם לא הסכמתי להיות מחוץ לכלל רק בגלל היותי אישה,
חוץ מהדת שלי
לאורך כל הזמן הזה
הייתי חלק מדת מורמונית אורתודוקסית פטריארכלית.
גדלתי במשפחה מסורתית ביותר.
יש לי שמונה אחים, אמא עקרת בית.
אבא שלי הוא מנהיג דתי בקהילה
וגדלתי בעולם שבו הערך שלי ותפקידי
הוא לשמור על החוקים הללו שהכרתי כל חיי.
את מתחתנת בתולה, את לעולם לא שותה אלכוהול,
את לא מעשנת, את תמיד משרתת
את ילדה טובה
חלק מהחוקים שהיו לנו, היו נוקשים,
אבל הלכת אחרי החוקים בגלל שאהבת את האנשים
ואהבת את הדת והאמנת.
כל דבר במורמוניזם קבע מה לבשתי,
עם מי יצאתי, עם מי אתחתן.
היא קבעה אילו תחתונים נלבש.
הייתי דתית שכל מי שהכרתי
תרם 10 אחוזים מכל מה שהרוויחו לכנסיה,
כולל את עצמי.
מחלוקת עיתונים ובייביסיטר, תרמתי 10 אחוזים.
הייתי דתית ששמעה הורים אומרים לילדיהם
כאשר הם עוזבים למשימת גיור לשנתיים
שהם מעדיפים שהם ימותו
מאשר שיחזרו הביתה בלי כבוד, לאחר שחטאו.
הייתי דתית מהסוג
שילדים התאבדו בכל שנה
בגלל שהם פחדו להודות בפני הקהילה שהם הומואים
אבל גם הייתי דתיה
שזה לא שינה איפה חייתי בעולם,
היה לי חברות, עזרה הדדית מיידית
היה זה המקום בו הרגשתי בטוחה. וודאות ובהירות לגבי החיים.
קיבלתי עזרה לגדל את הבת הקטנה שלי.
ולכן קיבלתי ללא ספק שרק גברים יכולים להנהיג
וקיבלתי ללא ספק
שנשים אינן הסמכות הרוחנית של אלוהים על פני הארץ,
שאנו קוראים להם הכמורה.
וקיבלתי הפליה בין נשים לגברים בתפעול התקציב
מועצה משמעתית, בתהליכי קבלת החלטות,
ונתתי לדת שלי מעבר חופשי
בגלל שאהבתי אותה.
עד שהפסקתי,
והבנתי שהרשיתי לעצמי להיות
חלק מצוות התמיכה לעבודה האמתית של הגברים.
והבטתי בסתירה הזו בעצמי
והצטרפתי עם אקטיביסטיות אחרות בקהילה שלי.
אנחנו עבדנו מאוד, מאוד, מאוד קשה בעשור האחרון ויותר.
הדבר הראשון שעשינו הוא להעלות מודעות.
אתה לא יכול לשנות את אשר אינך רואה.
התחלנו לפרסם תשדורות, בלוגים, לכתוב מאמרים.
יצרתי רשימה של מאות סוגיות
שגברים ונשים אינם שווים בקהילה שלנו.
הדבר הבא שעשינו היה להקים ארגונים משפטיים.
ניסינו לעשות דברים שלא ניתן היה להתעלם מהם
כמו ללבוש מכנסיים לכנסייה ולנסות להיכנס למפגשים לגברים בלבד.
אלו נראים כמו דברים פשוטים,
אבל עבורנו, המתארגנות, היה להם מחיר כבד.
איבדנו מערכות יחסים. איבדנו עבודה.
קיבלנו מכתבי שנאה על בסיס יומי.
הותקפנו ברשת החברתית ובתקשורת הלאומית.
קיבלנו איומי מוות.
איבדנו מעמד בקהילה שלנו. חלקנו נודה.
רובנו הוצבו מול מועצה משמעתית,
ודחו אותנו מקהילות שאהבנו
בגלל שרצינו לעשות אותן טובות יותר, בגלל שהאמנו שהן יכולות להיות.
והתחלתי לצפות לתגובה זו מהאנשים שלי.
אני יודעת כיצד זה מרגיש כאשר אתה מרגיש שמישהו מנסה לשנות אותך
או לבקר אותך.
אך מה שהפתיע אותי ביותר היה שבמהלך כל העבודה הזו
קיבלתי מידה שווה של ביקורת מהשמאל החילוני
באותו הלהט כמו הימין הדתי.
ומה שחברי החילוניים לא הבינו שהעוינות הדתית הזו,
המשפטים האלו של, "או, כל הדתיים משוגעים או טיפשים".
"אל תשימי לב לדת".
"הם יהיו הומופובים או סקסיסטיים".
מה שהם לא מבינים
שמידת עוינות זו לא נלחמה בקיצוניות דתית.
היא הרבתה קיצונית דתית.
הוויכוחים הללו לא עבדו, ואני יודעת בגלל שאני זוכרת
שמישהו אמר לי שאני טיפשה בגלל שאני מורמונית.
ומה שזה גרם לי לעשות זה להגן על עצמי ועל אנשי
וכל מה שאנחנו מאמינים בו, בגלל שאנחנו לא טיפשים.
אז ביקורת ועוינות לא עובדים, ואני לא הקשבתי לטיעונים הללו.
כשאני שומעת את הטיעונים הללו, אני ממשיכה להסתמר.
בגלל שיש לי משפחה וחברים.
אלו הם אנשיי ואני הראשונה להגן עליהם,
אבל המאבק הוא אמיתי.
איך אנחנו מכבדים את האמונה הדתית של מישהו
ואנחנו ממשיכים לצפות מהם לאחריות עבור נזק או פגיעה
שהאמונה הזו יכולה לגרום לאחרים?
זו שאלה קשה. עדיין אין לי תשובה מושלמת.
הוריי ואני הולכים על החבל הדק הזה בעשור האחרון.
הם אנשים אינטליגנטים. הם אנשים נפלאים.
ותנו לי לעזור לכם להבין את הפרספקטיבה שלהם.
במורמוניות אנחנו מאמינים שאחרי שאתה מת,
אם אתה שומר על כל החוקים ומבצע את כל הטקסים,
אתם יכולים להיות כמשפחה פעם נוספת.
ובשביל ההורים שלי, כשאני עושה משהו פשוט
כמו ללבוש חולצה בלי שרוולים עכשיו, מראה את הכתפיים שלי,
זה עושה אותי ללא ראויה.
אני לא אהיה עם המשפחה שלי בחיים הנצחיים.
אבל יותר מכך, היה לי אח שנהרג בתאונה טרגית בגיל 15,
ומשהו פשוט כמו זה משמעו שאנחנו לא נהיה ביחד כמשפחה.
ובשביל ההורים שלי, הם לא יכולים להבין
למה משהו פשוט כמו אופנה או זכויות האישה
ימנע ממני לראות את אחי בשנית.
וזהו הלך המחשבה שאתו אנחנו מתמודדים.
וביקורת לא משנה זאת.
ולכן אני והורי הולכים על החבל הדק הזה,
מסבירים את הצדדים שלנו, מכבדים אחד את השני,
אבל למעשה מבטלים את האמונה הבסיסית של כל אחד מאיתנו
בדרך שאנחנו חיים את חיינו, וזה היה קשה.
הדרך שבה אנחנו מסוגלים לעשות זאת
היא להתגבר על מעטפת ההגנות
ובאמת לראות את הפנימיות הרכה של אמונה וחוסר אמונה
ולנסות לכבד אחד את השני ועדיין להחזיק גבולות ברורים.
הדבר הנוסף שהשמאל החילוני והאתאיסטים והאורתודוקסים
והימין הדתי, מה שכולם לא מבינים
הוא למה שיהיה אכפת לגבי אקטיביזם דתי?
אני לא יכולה לספר לכם על מאות האנשים שאמרו,
"אם את לא אוהבת את הדת, פשוט תעזבי".
למה תנסי לשנות אותה?
בגלל שמה שמלמדים בשבת
דולף לפוליטיקה שלנו, מדיניות הבריאות שלנו,
אלימות סביב העולם.
היא דולפת לחינוך, צבא, קבלת החלטות פיננסית.
חוקים אלו נהיים חוקיים וחלק מהתרבות שלנו.
למעשה, לדת שלי הייתה השפעה עצומה על האומה.
לדוגמה, במהלך הצעה 8, הכנסייה שלי גייסה מעל 22 מליון דולרים
להילחם בנישואים בני אותו מין בקליפורניה.
לפני ארבעים שנה, היסטוריונים פוליטיים אמרו,
אם לא האופוזיציה המורמונית לאמנת זכויות האדם,
היום היה לנו תיקון בחוקה בנושא זכויות אדם.
על כמה אנשים זה השפיע?
ואנחנו יכולים לבזבז את הזמן להילחם על כל אחד
מהחוקים והכללים הקטנים הללו,
או שאנחנו יכולים לשאול את עצמנו,
מדוע אי שוויון מגדרי הוא ברירת המחדל בעולם?
מדוע זו ההנחה?
בגלל שהדת לא רק יוצרת את השורשים של המוסר,
היא יוצרת את הזרעים לנורמליות.
דתות יכולות לשחרר או לשעבד,
הן יכולות להעצים או לנצל, הן יכולות לנחם או להרוס,
והאנשים שמטים את המשקל לעבר האתיות והמוסר
לרוב אינם אלו שאחראים.
לא ניתן לבטל או להתעלם מן הדת.
אנחנו צריכים לקחת אותם ברצינות.
אבל זה לא קל להשפיע על דת, כמו שרק דיברנו.
אבל אני אספר לכם מה אנשיי עשו.
הקבוצות שלי קטנות, יש מאות מאיתנו,
אבל יש לנו השפעה עצומה.
ממש עכשיו, תמונות של נשים תלויות במסדרונות ליד תמונות של גברים
זאת הפעם הראשונה.
מרשים לנשים להתפלל במפגשים הרחבים בכנסיות,
והם מעולם לא היו לפני באספות הכלליות.
ובשבוע שעבר, במהלך היסטורי,
שלוש נשים הוזמנו לשלוש ועדות מנהיגות
שמפקחות על הכנסיה כולה.
ראינו שינוי תפיסתי בקהילה המורמונית
הם מאפשרים שיחה על אי שוויון מגדרי.
פתחנו את המקום, ללא קשר שבזים לנו,
לנשים שמרניות יותר להתערב ולעשות שינוי אמתי
והמילים "נשים" ו- "כמורה" עכשיו יכולות להיות באותו משפט.
מעולם לא היה לי זאת.
הבת שלי ואחיינית שלי יורשות דת שלא הייתה לי,
שהיא יותר שוויונית - הייתה לנו השפעה.
זה לא היה קל לעמוד בטורים הללו
לנסות להיכנס לאותם מפגשים של הגברים.
היו מאות מאיתנו,
ואחת אחרי השנייה, כאשר ניגשנו לדלת
נאמר לנו, "אני מצטער. מפגשים אלו לגברים בלבד".
והיינו צריכות לקחת צעד אחורה ולראות גברים נכנסים למפגשים
צעירים כבני 12
מלווים ועוברים על פנינו כאשר כולנו עמדו בטור.
אבל אף אישה באותו טור לא תשכח את היום הזה,
ואף לא ילד קטן אחד שעבר אותנו ישכח את היום הזה
אם היינו חברה בינלאומית או ממשלה וזה מה שהיה קורה,
היה זעם,
אבל אנחנו רק דת.
אנחנו רק חלק מדתות.
אנחנו לא יכולים להמשיך להסתכל על הדת בדרך הזו.
בגלל שזה לא רק משפיע עלי, זה משפיע על הבת שלי
ועל כל הבנות שלכם ועל אלו הזדמנויות יש להן,
מה הן יכולות ללבוש, את מי הן יכולות לאהוב ולהתחתן,
אם יש להן כישה לביטוח בריאות הרבייתי.
אנחנו צריכים לדרוש את המוסר בהקשר החילוני
שיוצר ביקורת ואחריות אתית
לדתות בכל העולם,
אבל אנחנו צריכים לעשות זאת בדרך מכבדת
שיוצרת שיתוף פעולה ולא קיצוניות.
ואנחנו יכולים לעשות זאת על ידי מעשי גבורה שלא ניתנים להתעלמות
לעמוד עבור מגדר שוויוני.
זה הזמן שלמחצית מאוכלוסיית העולם
יהיה קול ושוויון בתוך הדתות העולמיות,
כנסיות, בתי כנסת, מסגדים ומקדשים סביב העולם.
אני מטפלת באנשים שלי מה אתם עושים בנוגע לשלכם?
(מחיאות כפיים)