Az elmúlt 38 évem arról szólt, hogy megpróbáljak láthatatlan maradni.
Korrektor vagyok.
A The New Yorker magazinnál dolgozom,
s itt korrektornak lenni annyit tesz, mint baseballjátékosnak lenni
egy elsőosztályú csapatnál:
a kritikusok minden apróságot ízekre szednek;
nehogy, Uram bocsá' valaki is hibázzon!
Csakhogy tisztázzuk: a korrektorok nem arról döntenek, mi kerül be a magazinba.
Mi a mondat szintjén dolgozunk,
esetleg a bekezdés szintjén,
a szavakén, a központozásén.
A mi dolgunk a részletekben rejlik.
Mi tesszük a dierézis jelét, a két pontot az i-re az angol naïve-ban.
Mi biztosítjuk a lap házi stílusát.
Minden kiadványnak megvan a maga stílusa.
A The New Yorkeré pedig különösen egyedi.
Olykor gúnyolnak is minket miatta.
Képzeljük csak el, mi volna, ha még mindig kötőjellel írnák a "teen-ager"-t,
mintha legalábbis most alkottuk volna a kifejezést.
De tudják, amiatt a kötőjel miatt a "teen-age"-ben
és a dierézis pontjai miatt a "coöperate"-ben
tudhatja az olvasó, hogy mit tart a kezében.
A korrektúra a The New Yorkernél gépies folyamat.
Létezik egy hasonló pozíció is a lapnál: az egyeztető lektor
vagy oldal-jóváhagyó.
Míg a korrektúrázás gépies feladat,
az egyeztető lektorálás szövegértelmező.
A szerkesztőn keresztül teszünk javaslatokat a szerzőnek
a hangsúlyos mondatrészek kiemelésére,
vagy felhívjuk a figyelmet a véletlen szóismétlésekre,
és zseniális alternatívákat ajánlunk.
Célunk, hogy a szerző jó színben tűnjön fel.
Fontos megjegyezni, hogy javításainkat nem közvetlenül a szerzőhöz,
hanem a szerkesztőhöz juttatjuk el.
Ez gyakran eredményez egyfajta jó zsaru—rossz zsaru dinamikát,
melyben a korrektor – s ezt most gyűjtőfogalomként értem –
mindig a rossz zsaru.
Ha jól végezzük a dolgunk, láthatatlanok vagyunk.
Ám mihelyst hibázunk,
a reflektorok mind ránk, korrektorokra irányulnak.
Íme a legutóbbi hiba, amit felhánytorgattak nekem.
[Múlt kedden Sarah Palin, a Republikánus Párt populista
"no-nothingism" irányzatának Trump-éra előtti megtestesítője
támogatásáról biztosította Trumpot.]
"Hol vannak a The New Yorker híres-neves korrektorai?", írta egy olvasó.
"Az író nem inkább a "know-nothingism" irányzatra gondolt?"
Jaj!
Erre nincs mentség.
Mégis tetszik: "no-nothingism."
Akár a "nihilizmus" amerikai megfelelője is lehetne.
(Nevetés)
Itt egy másik olvasó idéz a magazin soraiból:
[Ruby 76 évesen is megőrizte határozott fellépését;
csupán bizonytalan járása cáfolt rá korára.]
Majd hozzátette:
"Biztosan ismeri valaki a New Yorkernél a "rácáfol" szó jelentését!
Épp az ellenkezője, mint ahogy ebben a mondatban szerepel.
Naa, szedjétek össze magatokat!"
Rácáfol: megtévesztőleg hat.
Azt kellett volna írni: "árulkodik".
E.B. White egyszer azt írta a The New Yorker vesszőiről:
"Egy késdobáló pontosságával kerülnek a helyükre."
(Nevetés)
Igaz is – jó pár panaszt kapunk vesszőhasználatunkra.
"Valóban két vessző kell a 'Martin Luther King, Jr., Boulevard' kifejezésbe?
Lehet, hogy nem, de a New Yorker stílusa szerint így írjuk a Jr-t.
Egy humorzsák pedig ezt írta:
["Száműzhetnék, vagy legalább lefoghatnák,
szerkesztőségük, vessző-mániás tagját!]
(Nevetés)
Hát, ez van.
Ez esetben a vesszők jó helyen vannak,
kivéve, hogy a "szerkesztőségük" után
nem kell tenni.
(Nevetés)
S ha már mindenképp vesszőre vágyunk a "legalább" körül,
tegyük inkább gondolatjelek közé a tagmondatot:
"...– vagy legalább lefoghatnák –"
Tökéletes.
(Taps)
Majd itt van a következő:
"Imádlak titeket, a magazint,
de lehetne, hogy nem írjátok ki betűvel a nagy számokat?"
[két és félmillió ...]
Nem.
(Nevetés)
És végül még egy segélykiáltás egy nyelvtannácitól:
["Azok a hosszú, húros izék hangszalagok nem hangszallagok."]
Melyhez a felháborodott olvasó hozzátette:
"Biztos nem én vagyok az első, aki tollat ragadott
eme hallatlan lektorálási hiba láttán,
miképp nem is az utolsó, ez biztos.
Fúj!"
(Nevetés)
Régen úgy szerettem levelet kapni.
Létezik egy megállapodás írók és szerkesztők között.
A szerkesztő sosem adja ki az írót;
sosem árulja el a végül kihúzott rossz vicceket
vagy a túl bő lére eresztett történeteket.
A jó szerkesztő megóvja az írót a túlkapásoktól.
A korrektoroknak is megvan a maguk szabályzata;
nem reklámozzuk a tévedéseinket.
Árulónak érzem magam már attól is, hogy itt fecsegek,
szóval inkább beszéljünk arról, amit jól csinálunk!
Valahogy az a kép alakult ki rólam, hogy könyörtelen vagyok.
Pedig a szerzők pontosan tudják, miként érhetik el nálam, amit akarnak.
Ian Fraziert, azaz "Sandyt" a '80-as évek óta ismerem.
Ő az egyik kedvencem,
még akkor is, ha olykor olyan mondatot ír,
aminek láttán egy korrektor levegőért kapkod.
Íme egy idézet a Sandy hurrikánt túlélt Staten Islandről
szóló történetből:
[Egy kettétört, párját vesztett dokkdarab
csúszott lefelé a vízhez,
miközben a tartórudak és kábelek előremeredtek,
mint mikor az ember kibont egy csomag metéltet és az kicsusszan.]
(Nevetés)
A régi szép időkben ez sosem ment volna át egy nyelvész rostáján!
De mégis mit tehettem?
Igazából a "mint"-nek "miként"-nek kellene lennie,
csak épp az röhejesen hangzik.
Mintha a szerző épp egy terjengős homéroszi hasonlatba kezdene –
"miként az ember kibont egy csomag metéltet."
(Nevetés)
Tudomásul vettem, hogy a hurrikán költői igazságot szolgáltatott Sandynek,
és békén hagytam a mondatot.
(Nevetés)
Általában, ha valamit hibásnak gondolok,
háromszor is rákérdezek.
Egy meggondolatlan pillanatomban nemrég ezt elmeséltem Sandynek, mire ő:
"Csak háromszor?"
Szóval megtanulta, hogy fontos a kitartás.
Nem olyan régen írt a "Közbeszéd" rovatba,
ami a magazin elején található.
Rövid cikkek ezek olyan változatos témákkal,
mint egy múzeumi kiállítás megnyitója,
vagy a kutyagumi-zacskók franciaországi bevezetése.
Sandy cikke a legfelsőbb bíró, Sonia Sotomayor
Bronxba való visszatéréséről szólt.
Három dologgal kapcsolatban volt fenntartásom.
Az első egy nyelvtani természetű.
A bíró fekete ruhát viselt, mire Sandy azt írta:
[Arca és keze világítottak, mint egy régi, sötét festményen.]
A hurrikántól eltérően,
ennél a "mint"-nél a szerző nem takarózhatott azzal,
hogy hurrikán okozta károkat ír le.
A "mint" ebben az értelemben egy viszonyszó,
amely után egy névszó áll.
Ennek a "mint"-nek "miként"-nek kellene lennie.
"Miként egy régi, sötét festményen."
Másodjára egy kifejezésbeli probléma merült fel.
A szerző a bíró egyik segítőjétől idézett:
[Egy perc.
Csak bedrótozzuk a bírót,"]
Bedrótozzuk?
A zeneiparban használják így.
Sosem láttam még a kifejezést ilyen kontextusban használva,
és megfagyott az ereimben a vér, hogy a "bedrótoz"
az én vigyázó tekintetem mellett nyomtatásba kerülhet.
(Nevetés)
"Bedrótozni" a The New Yorker stílusában inkább "bemikrofonozni" lesz.
Végül volt egy kényes nyelvtani és nyelvhasználati probléma,
miszerint az igeragnak számban egyeznie kell
a hozzá kapcsolódó névmás számával.
[A közelben mind visszatartották a lélegzetüket]
Angolban a mindenki szó után egyes számot használunk.
Hisz nem mondjuk, hogy "Mindenki ott voltak."
Mindenki ott volt. Mindenki itt van.
Mégis úton-útfélen mondják, hogy "Mind visszatartották a lélegzetüket."
Csakhogy legitimizálják,
a korrektorok "egyes számú többesnek" is nevezik,
mintha az elnevezéstől legalábbis megszűnne többes számúnak lenni.
(Nevetés)
Az a dolgom, hogy az ilyet kigyomláljam a nyomtatott verzióból.
Nem jártam sikerrel.
A birtokos névmásnak egyes számban nőnemű és hímnemű alakja is van.
A kettőt kombinálva pedig az ember szeme is jojózik.
A javaslatomnak bele kellett simulnia a szövegbe.
A szerkesztőn keresztül érdeklődtem,
hogy a szerző hajlana-e arra, hogy
"Mindannyian visszatartották a lélegzetüket,"
hiszen a "mindannyian" után mehet a többes szám.
Á, dehogy.
Újra próbálkoztam. "A jelenlévők visszatartották a lélegzetüket."
Ennek mintha némi bírósági felhangja lett volna.
Ám a szerkesztő
itt rámutatott
egy szóismétlésre a mondatban.
Az utolsó verzióban a szerző
végül elfogadta a "miként"-et a "mint" helyett,
a "bemikrofonozni"-t a "bedrótozni" helyett.
Ám a "Mind visszatartották a lélegzetüket" illetően nem tágított.
Háromból kettő végül is nem rossz.
Ugyanebben a számban
a franciaországi kutyagumi-zacskókról szóló cikkben
egy francia úriember kötőszóként használta a k betűs kifejezést.
Vajon mikor az olvasók kézhez kapják a magazint,
melyik szúrja majd jobban a szemüket?
(Nevetés)
Köszönöm.
(Nevetés)