När jag dör,
vill jag att min kropp läggs ut för att bli uppäten av djur.
Att få sin kropp utlagd för att ätas av djur är inte för vem som helst.
(Skratt)
Du kanske redan har pratat med din familj om hur du vill ha det vid livets slut
och beslutat dig för, vad vet jag, kremering.
Och för att vara helt ärlig,
vad jag föreslår för min döda kropp är ännu inte helt lagligt,
men det är inte utan motstycke.
Vi har lagt ut våra döda genom hela mänsklighetens historia;
det kallas för luftbegravning.
Faktum är att det troligen händer just nu.
I bergstrakterna i Tibet
har de "himlabegravningar",
en ritual där kroppen lämnas för att ätas av gamar.
I Mumbai, i Indien, lägger anhängarna av parsismen
sina döda i konstruktioner som kallas för "Tystnadens torn".
Det här är intressanta, kulturella godbitar,
men de har helt enkelt inte blivit särskilt populära i västvärlden -
de är inte vad du förväntar dig.
I Amerika har traditionen vid dödsfall kommit att bli kemisk balsamering,
följt av begravning på din lokala kyrkogård,
eller, mer nyligen, kremering.
Jag själv är nybliven vegetarian,
vilket betyder att jag spenderade de drygt 30 första åren av mitt liv
med att desperat inhalera djur -
så många som jag kunde få tag på.
Är det då inte deras tur med mig när jag dör?
(Skratt)
Är jag inte ett djur?
Biologiskt sett, är vi inte allihop i det här rummet djur?
Att acceptera det faktum att vi är djur
får en del potentiellt skrämmande konsekvenser.
Det betyder att acceptera att vi är dömda att försvagas och dö,
precis som vilken annan varelse som helst på jorden.
De senaste nio åren har jag jobbat inom begravningsbranschen,
först som krematoriemaskinist,
sen som begravningsentreprenör
och nu senast som ägare av en begravningsbyrå.
Och jag har goda nyheter:
Om du är ute efter att undvika hela "dömd att försvagas och dö" grejen:
så kan du få all hjälp i världen med det undvikandet
från begravningsbranschen.
Det är en mångmiljardindustri,
och dess ekonomiska modell är baserad på principen
om att skydda, rengöra och försköna liket.
Vare sig de menar det eller inte,
så stödjer begravningsbranschen den här idén om människans särställning.
Det kvittar vad som krävs,
hur mycket det kostar,
hur skadligt det är för miljön,
vi kommer att göra det för det är människorna värda!
Den ignorerar det faktum
att döden kan vara en känslomässigt rörig och komplex händelse,
och att det finns skönhet i förfall -
skönhet i den naturliga återgången till den jord varifrån vi kom.
Missförstå mig inte nu -
jag förstår absolut vikten av ritualer,
särskilt när det rör människor som vi älskar.
Men vi måste kunna skapa och utöva den här ritualen
utan att skada miljön,
och därför behöver vi nya alternativ.
Så låt oss återvända till idén om skydd, rengöring och försköning.
Vi börjar med en död kropp.
Begravningsbranschen kommer att skydda din döda kropp
genom att erbjuda sig att sälja en kista gjord av lövträ eller metall
med en gummitätning.
På kyrkogården sänks kistan vid begravningen ner
i en stor gravkammare av cement eller betong.
Vi slösar bort alla dessa resurser - cement, metall, lövträ -
gömmer dem i stora underjordiska fästningar.
När du väljer begravning på kyrkogården,
kommer din kropp inte ens i närheten av jorden som omger den.
Maskmat
är du inte.
Sen rengör branschen din kropp genom balsamering:
den kemiska bevaringen av de döda.
Den här proceduren tömmer ut ditt blod
och ersätter det med en giftig, cancerframkallande formaldehyd.
De säger att de gör det för folkhälsan
eftersom den döda kroppen kan vara farlig,
men läkarna i det här rummet kan tala om för dig
att det påstående bara skulle gälla
om personen hade dött av någon väldigt smittsam sjukdom som ebola.
Till och med mänsklig förruttnelse, vilket, om vi ska vara ärliga,
är lite illaluktande och otrevligt,
är helt säker.
De bakterier som orsakar sjukdom är inte samma bakterier
som orsakar föruttnelse.
Slutligen så kommer branschen att försköna liket.
De kommer att tala om för dig att din mors eller fars naturliga döda kropp
inte är bra nog som den är.
De kommer att sminka den.
De kommer att sätta på den en dräkt.
De kommer att injicera färgämnen så att personen ser lite mer levande ut -
som om den bara vilar.
Balsamering är en fuskkod
som skapar illusionen att död och förruttnelse
inte är det naturliga slutet
för allt organiskt liv på den här planeten.
Om det här systemet med försköning, rengöring och skydd
inte tilltalar dig,
är du inte ensam.
Det finns ett stort antal människor -
begravningsentreprenörer, formgivare, miljöaktivister -
som försöker komma på ett mer miljövänligt sätt
att hantera döden.
För de här människorna är döden inte nödvändigtvis
en ofördärvad händelse med make-up och puderblå smoking.
Det råder ingen tvekan om
att våra nuvarande sätt att ta hand om de döda inte är särskilt hållbara,
med resursslöseriet och vårt beroende av kemikalier.
Även kremering,
vilket vanligtvis anses vara det mest miljövänliga alternativet,
använder, per kremering,
naturgas motsvarande en bilresa på lite drygt 800 km.
Så hur ska vi då gå vidare?
Förra sommaren var jag i bergen i North Carolina,
och släpade hinkar med träflis i sommarsolen.
Jag var på Western Carolina University på deras "likfarm",
mer korrekt kallad för en "mänsklig nedbrytningsanläggning".
Kroppar som har donerats till forskning förs hit
och deras nedbrytning studeras för att gynna framtidens kriminalistik.
Just den här dagen
var det 12 lik i varierande stadier av förruttnelse utlagda.
Några hade blivit skelett,
en bar en mörklila pyjamas,
på en syntes fortfarande blont ansiktshår.
Den kriminaltekniska aspekten är verkligen fascinerande,
men det var inte därför jag var där.
Jag var där därför att en kollega till mig vid namn Katrina Spade
försöker skapa ett system där man inte kremerar de döda,
utan komposterar de döda.
Hon kallar systemet för "Rekomposition"
och vi har gjort det med nötkreatur och annan boskap i flera år.
Hon tänker sig en anläggning
dit familjen kan komma och lägga sin döda närstående
i en näringsrik blandning som på fyra till sex veckor
skulle reducera kroppen - ben och allt - till jord.
På de fyra till sex veckorna
blir dina molekyler till andra molekyler;
du förvandlas bokstavligen.
Hur passar det här in med den allra senaste önskan
som många människor verkar ha
om att begravas under ett träd,
eller att bli ett träd när de dör?
Vid en traditionell kremering formar askan som blir kvar -
oorganiska benfragment -
ett tjockt kalkhaltigt skikt
som, om det inte fördelas helt rätt i jorden,
faktiskt kan skada eller döda trädet.
Men om du är omvandlad, om du faktiskt blir jorden
kan du ge näring åt trädet,
och bli den bidragsgivare som du alltid har velat bli efter din död -
som du förtjänar att bli.
Så det är ett alternativ för kremeringens framtid.
Men hur blir det med kyrkogårdarnas framtid?
Det finns många människor som inte tycker att vi ska ha kyrkogårdar längre
eftersom vi håller på att få slut på mark.
Men vad händer om vi omformulerar det,
och liket inte är markens fiende,
utan istället dess potentielle räddare?
Jag talar om naturvårdsbegravning,
där stora landområden köps upp av en naturvårdsstiftelse.
Det fina är att så snart du har placerat några döda kroppar i den marken,
får den inte röras, den får inte exploateras -
härav termen "naturvårdsbegravning".
Det är detsamma
som att kedja fast sig själv vid ett träd efter döden -
"Jag flyttar fan inte på mig!
Nej faktiskt - jag kan inte. Jag håller på att ruttna här under".
(Skratt)
De pengar som familjen ger till kyrkogården
skulle användas för att skydda och sköta marken.
Det finns inga gravstenar och inga gravar i den vanliga bemärkelsen.
Gravarna är spridda över egendomen
under eleganta högar,
som bara markeras av en sten eller en liten metallplatta,
eller ibland bara kan lokaliseras via GPS.
Där finns ingen balsamering,
inga tunga metallkistor.
Min begravningsbyrå säljer en del kistor
gjorda av material som flätad pil och bambu,
men ärligt talat, de flesta av våra familjer
väljer bara en enkel svepning.
Där finns inga stora gravkammare som de flesta kyrkogårdar kräver
bara för att formgivningen ska bli lättare för dem.
Familjer kan komma hit; de kan njuta av naturen i fulla drag;
de kan till och med plantera ett träd eller en buske,
även om bara inhemska växter är tillåtna.
De döda smälter sen in i landskapet.
Det finns hopp i naturvårdskyrkogårdar.
De erbjuder grönområden med ett särskilt syfte
i både städer och på landsbygden.
De erbjuder en möjlighet att återinföra inhemska plantor och djur till ett område.
De erbjuder offentliga stigar,
platser för andliga övningar,
platser för kurser och evenemang -
platser där natur och sörjande möts.
Och viktigast av allt, de erbjuder oss, än en gång,
en möjlighet att bara brytas ned i ett hål i marken.
Jorden,
ska jag säga er,
har saknat oss.
Jag tror att många människor
börjar att förstå
att vår nuvarande begravningsindustri inte riktigt funkar för dem.
För många av oss,
så är det bara inte vi att bli rengjorda och förskönade.
Det reflekterar inte vad vi stod för i livet.
Kommer ett förändrat begravningsskick att lösa klimatförändringarna?
Nej.
Men det kommer att göra djärva förändringar
i hur vi ser oss själva som invånare på den här planeten.
Om vi kan dö på ett mer ödmjukt och självmedvetet sätt,
så tror jag att vi har en chans.
Tack.
(Applåder)