Kada umrem,
volela bih da se moje telo položi da ga pojedu životinje.
Izlaganje tela da ga pojedu životinje
nije za svakoga.
(Smeh)
Možda ste već razgovarali sa svojom porodicom o kraju života
i odlučili se, šta znam, za kremaciju.
Zarad potpunog razotkrivanja,
ono što predlažem za svoje mrtvo telo trenutno nije baš legalno,
ali nije bez presedana.
Polagali smo svoje mrtve kroz čitavu ljudsku istoriju;
to se zove sahranjivanje izlaganjem.
Zapravo, verovatno je da se dešava upravo sada dok govorimo.
U planinskim područjima Tibeta
primenjuju „nebeske sahrane“,
ritual gde se telo ostavlja da ga pojedu lešinari.
U Mumbaju u Indiji, sledbenici parsijske vere
stavljaju svoje mrtve u strukture zvane „kule tišine“.
Ovo su zanimljive kulturološke poslastice,
ali prosto nisu toliko popularne u zapadnom svetu;
nisu ono što biste očekivali.
U Americi, naše tradicije vezane za smrt svode se na balsamovanje hemikalijama,
zatim, sahranu na lokalnom groblju,
i, u skorije vreme, kremaciju.
Ja sam od nedavno vegetarijanac,
što znači da sam provela prvih tridesetak godina života
u pomahnitalom gutanju životinja -
koliko god sam mogla.
Zašto ne bi bio njihov red da navale na mene kada umrem?
(Smeh)
Zar ja nisam životinja?
Biološki govoreći, zar nismo svi mi u ovoj prostoriji životinje?
Prihvatanje činjenice da smo svi životinje
ima potencijalno zastrašujuće posledice.
To podrazumeva prihvatanje da smo osuđeni da istrulimo i umremo,
kao i sva druga stvorenja na planeti.
Proteklih devet godina radim u pogrebnoj delatnosti,
najpre kao rukovodilac krematorijuma,
zatim kao pogrebnik,
i od nedavno kao vlasnik sopstvene firme za pogrebne usluge.
Imam dobre vesti.
Ako želite da izbegnete sve to sa „osuđenošću na trulež i smrt“,
imaćete svu pomoć ovog sveta u tom izbegavanju
od pogrebnih usluga.
To je industrija vredna više milijardi dolara,
a njen ekonomski model zasnovan je na principu
očuvanja, dezinfekcije i ulepšavanja leša.
Nameravala to ili ne,
pogrebna delatnost podstiče ideju o ljudskoj izuzetnosti.
Nebitno je šta je potrebno,
koliko košta,
koliko je štetno za životnu sredinu,
učinićemo to jer su ljudi vredni toga!
Ignoriše se činjenica
da smrt može biti emocionalno haotična i složena stvar,
kao i da ima lepote u propadanju -
lepote u prirodnom povratku zemlji iz koje smo potekli.
Ne bih da me pogrešno shvatite -
potpuno razumem važnost rituala,
naročito kada se radi o ljudima koje volimo,
ali moramo biti u mogućnosti da stvorimo i upražnjavamo taj ritual
a da ne naškodimo životnoj sredini,
zbog čega su nam potrebne nove opcije.
Vratimo se ideji o očuvanju, dezinfekciji i ulepšavanju.
Počećemo od mrtvog tela.
Pogrebna delatnost će zaštititi vaše mrtvo telo
ponudivši da proda vašoj porodici kovčeg sačinjen od tvrdog drveta ili metala
sa gumenim zaptivačem.
Na groblju, na dan sahrane,
taj kovčeg će biti spušten u veliku betonsku ili metalnu grobnicu.
Traćimo sva ta sredstva - beton, metal, tvrdo drvo -
time što ih sakrivamo u ogromne podzemne tvrđave.
Kada odaberete sahranu na groblju,
vaše mrtvo telo se ne približava zemlji koja ga okružuje.
Hrana za crve
ne postajete.
Zatim, dezinfikovaće vam telo balsamovanjem,
hemijskim procesom za očuvanje mrtvih.
Ova procedura vam ispušta krv
i zamenjuje je otrovnim formaldehidom koji prouzrokuje rak.
Kažu da to rade zbog javnog zdravlja
jer mrtva tela mogu biti opasna,
ali doktori u ovoj prostoriji će vam reći
da bi ta tvrdnja važila samo ako je osoba umrla
od neke užasno infektivne bolesti kao što je ebola.
Čak i raspadanje ljudskog bića,
koje, iskreno rečeno, jeste malo smrdljivo i neprijatno,
savršeno je bezbedno.
Bakterija koja izaziva bolest nije ista bakterija
koja dovodi do raspadanja.
Najzad, ove usluge će ulepšati vaš leš.
Reći će vam da prirodno mrtvo telo vaše majke ili oca
nije dovoljno dobro takvo kakvo je.
Staviće mu šminku.
Obući će mu odelo.
Ubrizgaće boje tako da osoba izgleda malo življe -
kao da samo odmara.
Balsamovanje je prevara
koja pruža iluziju da smrt i potom propadanje nisu prirodan kraj
svakog organskog života na ovoj planeti.
Ako vam se ovaj sistem ulepšavanja, dezinfekcije i očuvanja ne dopada,
niste jedini.
Postoji čitav talas ljudi -
direktori pogrebnih firmi, dizajneri, borci za zaštitu životne sredine -
koji pokušavaju da osmisle ekološki bolji način za umiranje.
Za ove ljude, smrt nije nužno
savršena, ušminkana stvar u svečanom odelu.
Nema dileme
da naše trenutne metode u smrti nisu naročito održive,
sa svim tim traćenjem sredstava i našim oslanjanjem na hemikalije.
Čak i kremacija,
koja se obično smatra opcijom koja je naklonjena životnoj sredini,
koristi, po jednoj kremaciji,
prirodni gas količine potrebne za putovanje autom od 800 km.
Pa, šta ćemo dalje?
Proteklog leta sam bila u planinama Severne Karoline
i vukla kofe piljevine na letnjem suncu.
Bila sam na Univezitetu Zapadne Karoline na njihovoj „farmi tela“,
koja se preciznije zove „ustanova za ljudsko raspadanje“.
Tu se donose tela donirana nauci,
a njihovo propadanje se izučava zarad budućnosti forenzike.
Ovog konkretnog dana,
12 tela je bilo izloženo u različitim fazama raspadanja.
Od nekih je ostao samo skelet,
na jednom je bila ljubičasta pidžama,
a na jednom su se još videle plave dlačice na licu.
Forenzički aspekt je zaista fascinantan,
ali nisam zapravo zbog toga bila tamo.
Bila sam tamo jer moja koleginica po imenu Katrina Spejd
pokušava da sačini sistem, ne za kremaciju mrtvih,
već za kompostiranje mrtvih.
Svoj sistem naziva „Rekompozicija“,
a godinama smo ga sprovodili sa govedima i ostalom stokom.
Ona zamišlja ustanovu
gde bi porodica mogla da dođe i položi svoje voljene koji su umrli
u smešu bogatu hranljivim materijama koja bi za četiri do šest nedelja
razložila telo - kosti i ostalo - u zemlju.
Za tih četiri do šest nedelja,
vaši molekuli postaju drugi molekuli;
bukvalno se transformišete.
Kako bi se ovo uklopilo
sa željom koju izgleda da mnogi imaju od nedavno -
da budu sahranjeni ispod drveta
ili da postanu drvo kada umru?
Pri tradicionalnoj kremaciji, pepeo koji preostane -
neorganski delići kostiju -
formira gusti sloj poput krede
koji, ako se ne raspodeli baš kako treba u zemljište,
zapravo može da naškodi drvetu ili da ga ubije.
Ali ako ste „rekomponovani“, ako zapravo postanete zemljište,
možete hraniti drvo
i posmrtno dati doprinos kao što ste oduvek želeli,
kao što i zaslužujete.
Dakle, to je jedna opcija za budućnost kremacije.
A šta je sa budućnošću groblja?
Postoji mnogo ljudi koji smatraju da uopšte ne treba da više imamo groblja
jer nam ponestaje zemljišta.
Međutim, šta ako bismo to preformulisali,
ako leš ne bi bio neprijatelj zemlje,
već njen potencijalni spasitelj?
Govorim o konzervacijskom pogrebu,
gde ogromne količine zemljišta kupi povereničko društvo.
Lepota ovoga je u tome da, kada stavite nekoliko mrtvih tela u tu zemlju,
ne može se dirati, ne može se graditi na njoj -
otuda termin „konzervacijski pogreb“.
To je isto kao da se vežete za drvo nakon smrti.
„Nema šanse, neću da idem!
Ne, stvarno, ne mogu. Razlažem se ovde.“
(Smeh)
Novac koji porodica daje groblju
išao bi za zaštitu zemljišta i njegovo upravljanje.
Nema spomenika i grobova u tipičnom smislu.
Grobovi su rasuti po posedu
pod elegantnim humkama,
obeleženi samo kamenom ili malim metalnim diskom,
ili se ponekad mogu locirati samo satelitskom navigacijom.
Nema balsamovanja,
teških i metalnih kovčega.
Moja pogrebna firma prodaje nekoliko kovčega
sačinjenih od materijala kao što su pletena vrba i bambus,
ali iskreno, većina naših porodica odabere samo jednostavan pokrov.
Nema velikih grobnica koje većina groblja zahteva
samo zato što im to olakšava uređivanje prostora.
Tu mogu doći porodice, mogu da uživaju u prirodi,
mogu čak i da zasade drvo ili žbun,
mada su dozvoljene samo domaće biljke sa područja.
Mrtvi se tada lako spajaju sa predelom.
U konzervacijskim grobljima je nada.
Nude namenske zelene površine kako u gradskim, tako i seoskim sredinama.
Nude priliku za ponovno uvođenje domaćih biljaka i životinja u regiji.
Nude javne staze,
mesta za duhovnu praksu,
mesta za časove i događaje -
mesta gde se sreću priroda i oplakivanje.
Što je najvažnije, nude nam, još jednom,
priliku da se prosto razložimo u rupi u zemlji.
Zemljištu smo,
da vam kažem,
nedostajali.
Mislim da mnogi ljudi
počinju da stiču utisak
da im sadašnje pogrebne usluge ne odgovaraju.
U slučaju mnogih među nama,
pročišćavanje i ulepšavanje jednostavno ne odgovara onome što jesmo.
Ne poklapa se sa onim za šta smo se zalagali tokom života.
Hoće li promena načina na koji sahranjujemo mrtve
rešiti klimatske promene?
Ne.
Ali će načiniti hrabre poteze
u načinu na koji vidimo sebe kao građane ove planete.
Ako možemo umreti na način koji je skromniji i samosvesniji,
verujem da za nas ima šanse.
Hvala.
(Aplauz)