Ovo je karta države Njujork,
napravila ju je firma Dženeral Drafting, 1937. godine.
To je izuzetno poznata karta među štreberima kartografije
jer se ovde dole u podnožju planina Katskil
nalazi maleni grad po imenu Rosko -
zapravo, biće lakše, ako ovo postavim ovde -
Imamo Rosko, a onda tačno iznad Roska je Rokland u Njujorku,
a onda tačno iznad toga je maleni grad Aglo u Njujorku.
Aglo u Njujorku je veoma poznat među kartografima
jer je to grad od papira.
Poznat je i kao klopka autorskih prava.
Tvorci mapa - jer moja mapa Njujorka i vaša mapa Njujorka
će da izgledaju veoma slično, zbog oblika Njujorka -
često će tvorci karata ubaciti lažna mesta na svoje mape,
da bi zaštitili svoja autorska prava.
Jer onda, ako se moje lažno mesto pojavi na vašoj karti,
mogu da budem zaista i uistinu siguran da ste me pokrali.
Aglo je škrabotina inicijala dva lika koja su napravila ovu kartu,
Ernesta Alpersa i Ota [G.] Lindberga,
a objavili su ovu kartu 1937.
Decenijama kasnije, Rand Meknali objavljuje kartu
sa Agloom, Njujork, na njoj na identičnoj raskrsnici
dva prašnjava puta u sred nedođije.
Pa, možete da zamislite radost u Dženeral draftingu.
Odmah su nazvali Randa Meknalija i rekli:
"Uhvatili smo te! Mi smo izmislili Aglo u Njujorku.
To je lažno mesto. To je grad od papira.
Tužićemo te do poslednje pare!"
A Rand Meknali odgovara: "Ne, ne, ne, ne, Aglo je stvaran."
Jer su ljudi stalno išli na tu raskrsnicu dva prašnjava puta -
(Smeh)
u sred nedođije, očekujući da će tu zateći mesto zvano Aglo -
neko je sagradio mesto nazvano Aglo u Njujorku.
(Smeh)
Imalo je benzinsku pumpu, jedan market, dve kuće na krajevima.
(Smeh)
I ovo je, naravno, potpuno neodoljiva metafora za pisca
jer bismo svi mi voleli da verujemo da ono što stavljamo na papir
može da promeni stvarni svet u kome zapravo živimo,
zato se moja treća knjiga zove "Gradovi od papira".
Ali mene naposletku interesuje, više od samog medija u kom se ovo desilo,
fenomen sam po sebi.
Prilično je lako reći da svet oblikuje naše karte sveta, zar ne?
Na primer, kompletan oblik sveta će očigledno da utiče na naše karte.
Ali pronalazim da je zanimljivije
to kako način na koji predstavljamo svet na kartama, menja svet.
Jer svet bi bio zaista drugačije mesto, kad bi sever bio dole.
I svet bi bi zaista drugačije mesto
kad Aljaska i Rusija ne bi bile na suprotnim stranama karte.
I svet bi bio drugačije mesto
kada bismo prikazivali Evropu u istinskoj razmeri.
Svet su promenile naše karte sveta.
Način na koji biramo - otprilike, naše lično kartografsko ustrojstvo,
takođe oblikuje karte našeg života,
a to, zauzvrat, oblikuje naše živote.
Verujem da ono što stavljamo na karte menja živote koje vodimo.
I ne mislim o tome u smislu tajnovite mreže Oprini anđeli,
kao u smislu možete-mislima- da-se-oslobodite-raka.
Ali verujem da, iako vam karte ne pokazuju kuda ćete ići u životu,
one vam pokazuju kuda biste mogli poći.
Veoma retko odlazite na mesto koje nije na vašoj ličnoj karti.
Dakle, ja sam bio uistinu loš đak, kad sam bio dete.
Prosek mi se konstantno kretao oko slabe dvojke.
A mislim da je razlog tome što sam bio loš đak
to što sam smatrao da je obrazovanje samo niz prepreka
koje su se uzdigle preda mnom
i da moram da ih preskočim kako bih odrastao.
A ja zaista nisam želeo da preskačem ove prepreke,
jer su se činile potpuno proizvoljnim, pa često i nisam,
a onda bi mi ljudi pretili, znate,
pretili bi mi da će sve to „ući u moje svedočanstvo”
ili: „Nikada nećeš naći dobar posao.”
Ja nisam želeo dobar posao!
Kako sam mogao da primetim sa 11 ili 12 godina,
ljudi sa dobrim poslovima se bude veoma rano ujutru,
(Smeh)
a muškarci sa dobrim poslovima, prvo što rade
vezuju platnenu stvar, nalik omči za vešanje, oko vrata.
Bukvalno sebi stavljaju omče
a onda idu na svoje poslove, šta god oni bili.
To nije recept za srećan život.
Ovi ljudi - prema mojoj mašti dvanaestogodišnjaka opsednutog simbolima -
ovi ljudi koji sebe dave,
čim zora svane to prvo rade,
oni nikako ne mogu da budu srećni.
Zašto bih želeo da preskačem sve te prepreke
i da tako završim?
To je grozan kraj!
A onda, kada sam bio u 10. razredu krenuo sam u školu pod nazivom:
Indijan Springs, bio je to mali konzervatorijum,
u blizini Birmingema u Alabami.
I iznenada sam počeo da učim.
A počeo sam da učim jer sam se zatekao
u zajednici učenika.
Zatekao sam se okružen ljudima
koji su slavili intelektualizam i angažman
i koji su smatrali da moj ironični stav, oh-tako-sam kul,
nije ni pametan, ni smešan,
već da je to jednostavan i nespektakularan odgovor
na veoma komplikovane i nesavladive probleme.
Pa sam počeo da učim jer je učenje kul.
Naučio sam da su neki beskonačni skupovi veći od drugih
i naučio sam šta je jambski pentametar i zašto tako prija ljudskom uhu.
Naučio sam da je Građanski rat bio konflikt nacionalnog karaktera,
naučio sam ponešto iz fizike,
naučio sam da uzrok ne treba mešati s posledicom -
usput, sve mi je ovo
bukvalno svakodnevno obogaćivalo život.
I istina je da većinu toga ne koristim na svom „poslu”,
ali po mom mišljenju, ne radi se o tome.
Radi se o kartografiji.
Kakav je proces u kartografiji?
To je, znate, kada plovite nekom zemljom i mislite:
"Mislim da ću da ucrtam ovaj deo zemlje",
a onda pomislite: "Možda ima još zemalja koje trebaju da se ucrtaju."
I tada je za mene počelo učenje.
Istina, imao sam nastavnike koji nisu digli ruke od mene
i srećan sam što sam imao takve nastavnike
jer sam im često davao razlog da misle da nema smisla ulagati u mene.
Ali veći deo mog obrazovanja u srednjoj školi
nije se svodio na učionicu,
već na ono što se dešavalo van učionice.
Na primer, mogu da vam kažem
da: "Ima neka kosa svetlost u zimsko popodne -
koja tišti, kao u katedrali teret poja -"
ne zato što sam učio Emili Dikinson napamet u školi,
dok sam bio u srednjoj školi,
već zato što je bila jedna devojka iz moje srednje škole
i zvala se Amanda i ja sam bio zaljubljen u nju,
i ona je volela poeziju Emili Dikinson.
Razlog zašto vam mogu objasniti oportunitetni trošak
je taj da je jednom dok sam igrao Super Mario kart na kauču
došao moj prijatelj Emet i rekao:
„Koliko dugo već igraš Super Mario kart?”
A ja sam rekao: „Ne znam, oko šest sati?”, a on je rekao:
„Shvataš li, da si tih šest sati radio kod Baskin Robinsa,
mogao si da zaradiš 30 dolara, tako da si na neki način
prosto platio 30 dolara da bi igrao Super Mario kart.”
A ja sam bio u fazonu: „Nemam ništa protiv.”
(Smeh)
Ali naučio sam šta je oportunitetni trošak.
A usput je karta mog života postala bolja.
Proširila se; sadržala je više mesta.
Više stvari je moglo da se desi,
veći su mi bili izgledi za budućnost.
Nije to bio formalni, organizovani proces obrazovanja
i ja sam srećan zbog toga.
Bio je neorganizovan, nestalan, dosta toga nisam znao.
Možda znam, znate, Kantorovu zamisao
da su neki beskonačni skupovi veći od drugih,
ali nisam uistinu razumeo matematiku iza te zamisli.
Možda sam znao ideju o oportunitetnom trošku,
ali nisam znao za zakon opadajućih prinosa.
Ali sjajna stvar kod zamišljanja obrazovanja kao kartografije,
nasuprot ideji o proizvoljnim preprekama
koje morate da preskočite
je to što vidite parče obale i zbog toga želite da otkrijete više.
I sada znam, bar delimično,
matematiku iza svega toga.
Dakle, bio sam u zajednici učenika u srednjoj školi
potom sam prišao drugoj, fakultetskoj,
a onda sam prišao sledećoj,
kada sam počeo da radim za časopis pod nazivom "Buklist",
gde sam bio asistent, okružen iznenađujuće načitanim ljudima.
A onda sam napisao knjigu.
I sledeći san svih pisaca,
ubrzo sam napustio posao.
(Smeh)
I prvi put, nakon srednje škole,
zatekao sam se van zajednice učenika i bilo je grozno.
Mrzeo sam to.
Pročitao sam mnogo, mnogo knjiga tokom te dve godine.
Čitao sam knjige o Staljinu
i knjige o tome kako su Uzbeci postali muslimani
i čitao sam knjige o pravljenju atomskih bombi,
ali sam imao osećaj da samom sebi stvaram prepreke
i da ih sam preskačem, bez osećaja uzbuđenja
zbog toga što sam deo zajednice učenika, zajednice ljudi
koji su zajedno uključeni u kartografsko ustrojstvo
unutar koga se trudimo da bolje razumemo i iscrtamo svet oko nas.
A onda sam 2006. upoznao ovog lika.
On se zove Ze Frank.
Nisam ga uistinu upoznao, samo preko interneta.
Ze Frank je tada vodio emisiju pod nazivom „Šou sa Ze Frankom”
i ja sam otkrio tu emisiju
i to je bio moj povratak u zajednicu učenika.
Evo kako Ze govori o Las Vegasu:
(Video) Ze Frank: Las Vegas je sagrađen u sred ogromne, vrele pustinje.
Skoro sve ovde je doneseno odnekle drugo -
kao te stene, drveće, vodopadi.
Ove ribe su skoro neprimerene koliko i moje leteće prase.
U suprotnosti sa sparušenom pustinjom koja okružuje ovo mesto,
kao i ovi ljudi.
Predmeti iz raznih krajeva sveta su ovde ponovo izgrađeni,
van svojih istorija i daleko od ljudi kojima znače nešto drugo.
Ponekad su poboljšani - čak je i Sfinga imala korekciju nosa.
Ovde nema razloga da osećate da vam nešto nedostaje.
Ovaj Njujork ima isto značenje meni kao i svima drugima.
Sve je van konteksta, a to znači da kontekst sve dopušta:
Samoparkiranje, Ivents centar, Ajkulin greben.
Ovo fabrikovanje mesta bi moglo da bude jedno od najvećih svetskih dostignuća,
zato što niko ovde ne pripada; pripadaju svi.
Dok sam jutros šetao okolo, primetio sam da je većina zgrada
džinovsko ogledalo koje reflektuje svetlost u pustinju.
No dok vam druga ogledala
pokazuju vašu spoljašnost unutar nekog mesta,
ova ogledala imaju prazan odraz.
Džon Grin: Hvata me nostalgija na dane
kada ste mogli da vidite piksele na onlajn snimcima.
(Smeh)
Ze nije samo sjajan javni intelektualac, on je i briljantan graditelj zajednica,
a zajednica ljudi koja je nastala oko ovih video snimaka
je na razne načine bila zajednica učenika.
Pa smo zajedno igrali šah protiv Ze Franka i pobedili smo ga.
Organizovali smo se kako bismo jednog mladića
poveli na putovanje kroz SAD.
Pretvorili smo Zemlju u sendvič,
tako što je jedna osoba držala krišku hleba na jednoj tački Zemlje
a tačno na suprotnoj tački Zemlje
druga osoba je držala krišku hleba.
Shvatam da su ovo luckaste ideje, ali su takođe i ideje učenja,
a to mi je bilo tako uzbudljivo,
pa ako odete na internet, pronaći ćete ovakve zajednice svuda.
Pratite oznaku za matematiku na Tambleru,
i da, videćete ljude koji se žale na matematiku,
ali ćete i videti ljude koji dalje prosleđuju ove žalbe,
iznoseći argumente da je matematika interesantna i lepa,
a ovo je način na koji možete da mislite o problemu koji smatrate nerešivim.
Možete otići na mesta, poput Redita i pronaći pod-Redite,
poput: „Pitajte istoričara” ili: „Pitajte o nauci”,
gde možete da postavite ljudima iz ovih oblasti
širok spektar pitanja,
od veoma ozbiljnih do veoma luckastih.
Ipak, meni najinteresantnije među zajednicama učenika
koje se trenutno razvijaju na internetu, su na Jutjubu,
i priznaću da sam pristrasan.
Ali mislim da na mnogo načina Jutjub stranica liči na učionicu.
Pogledajte, na primer: „Jednominutnu fiziku”,
lika koji podučava svet fizici:
(Video) Pređimo na stvar.
Od 4. jula 2012. godine, Higsov bozon je poslednji temeljni deo
standardnog modela fizike elementarnih čestica
koji je otkriven eksperimentalno.
Ali, možda ćete se pitati zašto je on
uključen u standardni model,
uz dobro poznate čestice, poput elektrona, fotona i kvarkova,
ako nije bio otkriven dalekih '70-ih?
Dobro pitanje. Postoje dva glavna razloga.
Pod jedan, baš kao što je elektron pobuđeno elektronsko polje,
Higsov bozon je prosto čestica
koja je pobuđeno sveprožimajuće Higsovo polje.
Higsovo polje, zauzvrat, ima integralnu ulogu
u našem modelu slabe nuklearne sile.
Higsovo polje nam naročito pomaže da objasnimo zašto je tako slabo.
Govorićemo o ovome u narednom videu,
ali, iako je teorija slabe nuklearne sile potvrđena jednačinom 1980-ih,
Higsovo polje je tako neraskidivo pomešano sa slabom silom da sve do sada
nismo bili u stanju da potvrdimo njegovo stvarno i nezavisno postojanje.
DžG: Ovo je video koji sam napravio
kao deo moje emisije „Ubrzani kurs”, gde govorim o Prvom svetskom ratu:
(Video) Neposredan uzrok je bio, naravno, atentat u Sarajevu
na austrijskog nadvojvodu Franca Ferdinanda,
28. juna 1914. od strane bosansko-srpskog nacionaliste po imenu Gavrilo Princip.
Kratka napomena: važno je naglasiti
da je prvi veliki rat u XX veku
počeo terorističkim činom.
Dakle, Franca Ferdinanda nije naročito voleo
njegov ujak, car Franc Jozef - e, to su brkovi!
No uprkos tome, atentat je naveo Austriju da Srbiji postavi ultimatum,
gde je Srbija prihvatila neke, ali ne sve austrijske zahteve,
što je dovelo do toga da Austrija proglasi rat Srbiji.
Potom je Rusija, zbog svog savezništva sa Srbima, mobilisala vojsku.
Nemačka, jer je bila u savezu s Austrijom,
tražila je od Rusije da se povuče,
što je Rusija odbila, pa je Nemačka mobilisala sopstvenu vojsku,
proglasila rat Rusiji, zacementirala savez sa Otomanima
i potom objavila rat Francuskoj jer znate, to je Francuska.
(Smeh)
A ljudi ne biraju samo fiziku i istoriju sveta
da uče preko Jutjuba.
Evo snimka o apstraktnoj matematici.
(Video) Dakle, vi ste ja i opet ste na času matematike
jer vas teraju da idete baš svaki dan.
I učite o, šta znam, zbiru beskonačnih nizova.
To je srednjoškolska tema, zar ne?
To je neobično, jer je to strava tema, ali nekako uspevaju da je unište.
Zato valjda i dopuštaju da beskonačni nizovi uđu u plan rada.
Pa, u prilično razumljivoj potrebi za odvlačenjem pažnje, žvrljate
i razmišljate dodatno o tome koja bi množina bila od „niz”
umesto o temi koja je pred vama: nizovi, nizi i niske?
Ili bi jednina mogla da se promeni u niska: jedna niska ili nizak.
baš kao što bi jednina od „sveske” trebalo da bude svezak.
Ali čitav koncept stvari,
da se 1/2 + 1/4 + 1/16 i tako dalje bliži jedinici, koristan je, recimo,
ako želite da nacrtate red slonova,
gde svaki drži rep narednog:
normalan slon, mladi slon, beba slon, slon veličine psa,
slon veličine kučeta, sve do gosp. Kljovice i dalje.
Što je bar malo strava,
jer možete da imate beskonačan broj slonova u nizu,
a da i dalje stanu na jednu stranicu sveske.
DžG: I ovo je Destin iz: „Svakog dana sve pametniji”,
on govori o očuvanju momenta impulsa
i, kako je to Jutjub, o mačkama:
(Video) Hej, ja sam, Destin. Dobro došli u „Svakog dana sve pametniji”.
Dakle, verovatno ste primetili da se mačke gotovo uvek dočekaju na noge.
Danas se pitamo: zašto je to tako?
Kao i na većinu prostih pitanja, odgovor je veoma složen.
Na primer, da preformulišem pitanje:
Kako da mačka pređe iz stava šapa gore u šapa dole u referentnom sistemu pada,
a da ne ugrozi očuvanje momenta impulsa?
(Smeh)
DžG: Dakle, evo šta sva ova četiri videa imaju zajedničko:
svi imaju preko pola miliona pregleda na Jutjubu.
A ljudi to gledaju, ne zbog škole,
već zato što su deo zajednice učenika
koja se okuplja oko ovih kanala.
Rekao sam ranije da je Jutjub za mene poput učionice
i na razne načine i jeste jer imate predavača -
to je poput staromodne učionice: imate predavača,
a ispod predavača su đaci
i svi oni raspravljaju.
Znam da komentari na Jutjubu imaju lošu reputaciju
u svetu interneta,
ali zapravo, ako pogledate komentare na ovim kanalima,
pronaći ćete ljude kako se bave određenom problematikom,
postavljaju teška, komplikovana pitanja koja se tiču te problematike,
a onda im drugi ljudi odgovaraju na ta pitanja.
I zato što je Jutjub stranica podešena tako da kada razgovaram s vama
to je tačno - mesto na kom razgovaram s vama je tačno na istoj strani
kao i vaši komentari,
vi učestvujete uživo i stvarno i aktivno u razgovoru.
I kako sam i ja obično na komentarima, mogu da učestvujem s vama.
A ovo ćete pronaći, bilo na istoriji sveta
ili na matematici ili nauci ili bilo gde drugo.
Takođe ćete videti mlade kako koriste alate i, nazovimo to žanrovima interneta,
kako bi stvorili mesta za intelektualni angažman,
nasuprot ironijskom otklonu
koji većina nas vezuje za mime i ostale internet konvencije -
znate: „Bilo mu dosadno. Izmislio proračun.”
Ili, evo kako Hani Bu Bu kritikuje industrijski kapitalizam:
["Liberalni kapitalizam uopšte nije ljudsko dobro.
Baš naprotiv; to je sredstvo divljeg, destruktivnog nihilizma."]
U slučaju da ne vidite šta govori... da.
Zaista verujem da su ovi prostori,
ove zajednice postale za nove generacije učenika,
one zajednice, one kartografske zajednice
čiji sam ja bio član dok sam išao u srednju školu i kasnije na fakultet.
I kao odraslog, ponovno pronalaženje ovih zajednica
me je nanovo uvelo u zajednicu učenika
i ohrabrilo me je da nastavim da budem učenik čak i kao odrastao,
tako da više nemam osećaj da je učenje rezervisano za mlade.
Vaj Hart i "Jednominutna fizika" su mi predstavili
razne stvari za koje ranije nisam znao.
I znam da svi mi osluškujemo
dane persijskih salona iz prosvetiteljstva
ili Algonkvinski okrugli sto i čeznemo:
"Eh, da smo samo bili deo toga,
da smo se samo mogli smejati šalama Doroti Parker."
Ali ja sam tu da vam kažem da ta mesta i dalje postoje, još su tu.
Postoje u zabitima interneta gde starci strahuju da nogom kroče.
(Smeh)
I ja zaista, zaista verujem da kada smo izmislili Aglo u Njujorku, 1960-ih,
kada smo realizovali Aglo, samo smo se zagrevali.
Hvala vam.
(Aplauz)