Imaginează-ți că ești rugat să inventezi ceva.
Poate fi orice îți dorești,
creat din orice alegi,
având orice formă sau mărime.
Acel fel de libertate de creație sună atât de eliberator, nu-i așa?
Dar oare e chiar așa?
Dacă ești ca majoritatea oamenilor, probabil vei fi paralizat de sarcina asta.
Fără alte indicații, de unde vei începe?
Se pare că libertatea deplină nu e mereu folositoare.
În realitate, orice proiect e restricționat de mulți factori
precum costul,
materialele pe care le ai la dispoziție
și legile infailibile ale fizicii.
Acești factori se numesc constrângeri creative
și reprezintă cerințele și limitările
pe care trebuie să le abordăm pentru a ne atinge obiectivul.
Constrângerile creative se aplică tuturor profesiilor,
arhitecților și artiștilor,
scriitorilor,
inginerilor
și oamenilor de știință.
În multe domenii, constrângerile joacă un rol special,
de îndrumător spre descoperire și invenție.
În special, pe parcursul procesului științific,
constrângerile sunt o parte esențială a proiectului experimental.
De exemplu, un cercetător ce studiază un nou virus s-ar gândi:
„Cum pot utiliza uneltele și tehnicile disponibile,
ca să creez un experiment care să-mi spună cum infectează virusul celulele corpului
și care sunt limitele cunoașterii mele, care mă împiedică să înțeleg
această nouă cale virală?”
În inginerie, constrângerile ne fac să aplicăm descoperirile științifice
pentru a crea ceva nou și util.
Să luăm ca exemplu sondele spațiale Viking 1 și 2,
care s-au bazat pe propulsoare pentru a ajunge cu bine pe Marte.
Problema?
Acele propulsoare au lăsat în urma lor chimicale pe teren,
contaminând mostrele de sol.
Astfel s-a introdus o nouă constrângere.
Cum putem ateriza o sondă pe Marte
fără a aduce chimicale de pe Pământ?
Următoarea misiune de explorare a utilizat un sistem de airbaguri
pentru a-i permite mașinii spațiale să sară și să suspende mișcarea,
fără a arde combustibil contaminant.
Ani mai târziu, am vrut să trimitem o sondă mult mai mare: Curiosity.
Totuși, era prea mare pentru airbag,
așa că o altă restricție a fost stabilită.
Cum putem ateriza o sondă masivă păstrând combustibilul rachetei
departe de solul marțian?
Ca răspuns, inginerii au avut o idee nebunească.
Au proiectat o macara spațială.
Similar cu automatele cu gheară din magazinele de jucării,
ar fi coborât sonda pe sol de la mare înalțime.
Cu fiecare invenție, inginerii au demonstrat un obicei esențial
de a gândi științific -
că soluțiile trebuie să recunoască limitele tehnologiei actuale
pentru a le dezvolta.
Uneori acest progres e repetitiv,
ca în „Cum să creez o parașută mai bună pentru a-mi ateriza sonda spațială”?
Și câteodată, e inovatoare,
de exemplu, cum să-ți atingi scopul
când cea mai bună parașută posibilă nu va funcționa.
În ambele cazuri, restricțiile ghidează procesul decizional
pentru a se asigura că ne atingem fiecare obiectiv.
Uite încă o problemă marțiană de rezolvat.
Să zicem că vrem să trimitem astronauți care vor avea nevoie de apă.
Se vor baza pe sistemul de filtrare ce menține apa foarte curată
și le permite recuperare 100%.
Acestea sunt câteva constrângeri dure
și se poate să nu avem tehnologia necesară acum.
Dar în procesul de a încerca să atingem aceste obiective,
am putea găsi alte întrebuințări pentru invențiile rezultate.
Crearea unui sistem inovator de filtrare a apei
poate furniza o soluție pentru fermierii din zonele afectate de secetă
sau o cale de a filtra apa municipală din orașele poluate.
De fapt, multe progrese științifice
au apărut când eșecurile dintr-un domeniu au rezolvat limitările din altul.
Când cercetătorul Alexander Fleming a contaminat din greșeală
un vas Petri din laborator,
a dus la descoperirea primului antibiotic, penicilina.
Același lucru e valabil și pentru vopseaua sintetică,
plasticul
și praful de pușcă.
Toate au fost create din greșeală,
dar au soluționat alte constrângeri ale altor probleme.
Înțelegerea restricțiilor ghidează progresul științific
și ce e valabil în știință e valabil și în multe alte domenii.
Constrângerile nu reprezintă limitele creativității, ci temelia ei.