כיצד אדולף היטלר,
עריץ שתחת הנהגתו התחולל רצח העם מהגדולים ביותר בהיסטוריה האנושית,
עלה לשלטון במדינה דמוקרטית?
הסיפור מתחיל בסוף מלחמת העולם הראשונה.
עם הצלחת המתקפה של מדינות ההסכמה ב-1918,
גרמניה הבינה כי הפסד המלחמה הוא בלתי נמנע
וחתמה על הסכם שביתת נשק שסימל את קץ הקרבות.
עם קריסת הקיסרות הגרמנית,
התקוממויות בקרב הציבור ושביתות עובדים התפשטו ברחבי האומה.
בשל פחד ממהפיכה קומוניסטית,
כמה מפלגות התאחדו לשם דיכוי המרד,
וכוננו את רפובליקת ויימאר הפרלמנטרית.
אחת ממשימותיה הראשונות של הממשלה החדשה
הייתה ליישם את חוזה השלום שנכפה על ידי מדינות ההסכמה.
בנוסף לאובדן יותר מעשירית משטחה ופירוק צבאה,
גרמניה נאלצה לקחת אחריות מלאה על המלחמה ולשלם פיצויים,
דבר שהחליש את כלכלתה שהייתה רעועה עוד קודם לכן.
כל זאת נתפס כהשפלה בעיני לאומנים ויוצאי צבא רבים.
הם האמינו בשגגה כי ניתן היה לנצח במלחמה
לולא בגידת הפוליטיקאים והמפגינים בצבא.
דעות אלו הפכו לאובססיה עבור היטלר,
וצרות אופקיו והזיות הפרנויה שלו גרמו לו להטיל את האשם על היהודים.
דעותיו התקבלו בברכה בחברה מרובת אנטישמים.
בעת הזו, מאות אלפי יהודים
כבר היו מעורים בחברה הגרמנית,
אבל גרמנים רבים המשיכו להתייחס אליהם כאל זרים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, הצלחותיהם של היהודים הובילו להאשמות
של חתרנות ועשיית רווח מהמלחמה.
אין ספק שתאוריות הקונספירציה הללו
נולדו מתוך פחד,
כעס,
וקנאות,
ולא מעובדות.
אף על פי כן, היטלר נחל הצלחה עם דעותיו.
כשהצטרף למפלגה פוליטית קטנה בעלת דעות לאומניות,
נאומיו המניפולטיבים בפני הקהל הובילו אותו למנהיגות המפלגה
וקהל תומכיו הלך וגדל.
עם שילוב של אנטישמיות וכעס פופוליסטי,
הנאצים גינו את הקומוניזם והקפיטליזם
וקראו להם קונספירציות יהודיות בינלאומיות שנועדו להשמיד את גרמניה.
המפלגה הנאצית לא היתה פופולרית בתחילה.
אחרי שעשתה נסיון כושל להדחת הממשלה,
חל איסור על פעילות המפלגה,
והיטלר הוכנס לכלא בעוון בגידה.
אבל לאחר שחרורו כשנה לאחר מכן,
הוא מיד החל בבנייה מחדש של התנועה.
ואז, ב-1929, קרה השפל הגדול.
בעקבותיו, בנקים אמריקאים משכו את הלוואותיהם מגרמניה,
וכלכלתה הרעועה של גרמניה התמוטטה בין לילה.
היטלר ניצל את הכעס הציבורי,
הציע להם שעיר לעזאזל נוח
והבטיח להחזיר את גרמניה לגדולתה.
מפלגות המרכז לא הצליחו להתמודד עם המשבר
והאופוזיציה השמאלנית היתה מפולגת מידי בשל ריבים פנימיים.
וכך חלק מהציבור המתוסכל פנה למפלגה הנאצית,
ומניין קולות המצביעים של המפלגה גדל מפחות מ-3%, ללמעלה מ-18% בתוך שנתיים בלבד.
ב-1932, היטלר רץ לנשיאות,
והפסיד את הבחירות לגיבור המלחמה המעוטר, הגנרל פון הינדרבורג.
אבל עם 36% מקולות הציבור, היטלר הוכיח את רמת התמיכה בו.
בשנים הבאות, יועצים ואנשי עסקים
שכנעו את הינדנבורג למנות את היטלר לקנצלר,
בתקווה לתעל את הפופולריות שלו לטובת היעדים האישיים שלהם.
למרות שהקנצלר נחשב רק ליושב הראש האדמינסטרטיבי של הפרלמנט,
היטלר אט אט הרחיב את תחומי תפקידו.
באותו זמן, תומכיו יצרו קבוצות פרא צבאיות
ונלחמו נגד המפגינים ברחובות.
היטלר נטע פחד בקרב הציבור עם התרעות למרד קומוניסטי
וטען שרק הוא יכול להשליט מחדש חוק וסדר.
ואז, ב-1933
עובד צעיר הורשע בהצתת בניין הפרלמנט.
היטלר ניצל את האירוע כדי לשכנע את הממשלה
להעניק לו סמכויות לשעת חירום.
תוך חודשים ספורים, בוטל חופש הביטוי,
מפלגות אחרות התפרקו
וחוקים אנטישמים הועברו.
רבים מתומכיו הרדיקלים הראשונים של היטלר נאסרו או הוצאו להורג,
יחד עם יריבים פוטנציאלים,
וכשהנשיא הינדנבורג הלך לעולמו באוגוסט 1934,
היה ברור שלא יקוימו בחירות.
באופן מעורר דאגה, לא היה צורך בדיכוי משמעותי של רבים ממעשיו הראשונים של היטלר.
נאומיו ניצלו את הפחד והחימה של הציבור,
והביאו את ההמון לעמוד מאחוריו ומאחורי המפלגה הנאצית.
בינתיים, אנשי עסקים ואינטלקטואלים,
שרצו להיות בצד הנכון של דעת הקהל,
אימצו את היטלר לחיקם.
הם שכנעו את עצמם ואת עמיתהם
שדעותיו הקיצוניות הן רק הצגה.
עשורים לאחר מכן, עלייתו של היטלר משמשת כאות אזהרה
לשבריריותה של הדמוקרטיה בהינתן ציבור כועס
ומנהיג שמוכן להעצים את כעסי הציבור ולנצל את פחדיו.