Уявіть собі поліцейський відділок, де десятьох свідків
просять впізнати грабіжника банку, якого вони бачили під час втечі з місця злочину.
Якщо шість із них виберуть ту ж людину,
то є велика ймовірність, що це справжній злочинець,
а якщо всі десять виберуть одного,
ви, ймовірно, подумаєте що це залізний доказ -
і помилитеся.
Для більшості з нас це звучить дивно.
Адже більшість людей із нашого суспільства сподівається на більшість та одностайність -
чи це політика,
бізнес
чи розваги.
Природно думати, що одностайність - це хороша річ.
І до певного моменту саме так і є.
Та іноді що ближче ви до загального схвалення,
то менш надійним буде результат.
Це зветься парадоксом одностайності.
Щоб зрозуміти цей очевидний парадокс,
треба проаналізувати загальний рівень невпевненості
у тій ситуації, з якою ви маєте справу.
Якби ми, наприклад, попросили свідків показати в цьому ряду яблуко,
нас би не здивувало одностайне рішення.
Та у випадках, коли ми очікуємо на певну природну розбіжність,
ми також маємо чекати й різноманітного розподілу результатів.
Якби ви підкидували монетку тисячу разів,
то сподівалися б отримати тисячу орлів десь приблизно у 50% спроб.
Та якщо ваш результат став би наближатись до 100% орлів,
ви б запідозрили, що щось не так,
не з тим як ви кидаєте,
а з самою монеткою.
Звичайно, підозрюваного не вибирають навмання,
але вибір усе одно не такий однозначний, як у випадку з яблуками та бананами.
В 1994 дослідження показало, що 48% свідків
мають схильність вибирати неправильну особу в ряді,
навіть коли більшість впевнена у своєму виборі.
Спогади, які залишилися в вас після одного-двох поглядів - не надійні,
і ми часто переоцінюємо власну точність.
Якщо знаєш про все це,
ситуація, коли люди одноголосно впізнають винуватця починає здаватися
систематичною помилкою
або неправильним підбором людей для впізнання.
А систематичні помилки не з'являються у людських судженнях ні з того ні з сього.
З 1993 по 2008
той же взірець жіночої ДНК знайшли в численних місцях злочинів у Європі,
в яких звинувачували невловимого вбивцю, так званого фантома з Гайльбронна.
Але взірці ДНК постійно сходилися тому, що були неправильні.
Виявилось, що ватні тампони, якими брали зразки ДНК,
випадково забруднила жінка, яка працювала на фабриці тампонів.
В інших випадках систематичні помилки виникають через умисний обман,
як-от президентський референдум, проведений Саддамом Гуссейном в 2002,
який засвідчував стовідсоткову явку зі стовідсотковою перемогою
і переобрання на ще один 7-річний термін.
З цього погляду
парадокс одностайності не є парадоксальним.
Спільна згода досі є теоретично ідеальною,
особливо у випадках, коли очікується низька ймовірність несходжень та невпевненості,
та на практиці,
в ситуаціях, коли повна згода досить неправдоподібна,
на систему, скоріш за все, впливає якийсь прихований фактор.
Хоча ми всі прагнемо до гармонії та згоди,
в багатьох ситуаціях помилка та розбіжності природні.
Ідеальний результат видається занадто гарним, щоб бути правдивим,
саме так, ймовірно, і є.