Egy rendőrségi azonosításon tíz tanúnak kellene fölismernie
a tetthelyről elmenekült rablót, akit csak egy pillanatra láttak.
Ha közülük hatan ugyanarra mutatnak rá,
jó esély van rá, hogy ő az igazi tettes,
de ha mind a tízen őt választják,
azt hihetnénk, hogy az eset sziklaszilárd,
de ez tévedés.
Legtöbbünknek ez furcsán hangzik.
Hiszen társadalmunk többnyire többségi szavazásra és egyetértésre támaszkodik,
legyen az politikai,
szórakoztatóipari
vagy üzleti döntés.
Természetesnek tűnhet, hogy a nagyobb egyetértés jó dolog.
Bizonyos mértékben ez így is van.
De néha minél inkább törekszünk teljes egyetértésre jutni,
annál kevésbé lesz megbízható az eredmény.
Ezt diszkurzív paradoxonnak nevezik.
E látszólagos paradoxon megértésének kulcsa
annak a bizonytalanságnak a belátása,
amely az adott helyzet következtében áll elő.
Ha a tanúknak pl. az almát kell ezek közül kiválasztaniuk,
az egyhangú döntés nem okoz meglepetést.
Ám mikor okkal számítunk némi természetes véleménykülönbségre,
akkor azok változatos eloszlására is számíthatunk.
Ha százszor földobunk egy pénzérmét,
kb. 50%-ban fej-re számíthatunk.
De ha az eredményben a fej a 100% felé közelít,
kezdünk gyanakodni, hogy valami nincs rendjén;
talán nem is a dobásokkal,
hanem magával a pénzérmével.
Persze a gyanúsított azonosítása nem olyan véletlenszerű, mint a pénzfeldobás,
de nem is olyan egyértelmű, mint az alma kiválasztása a banánok közül.
Egy 1994-es kutatás kimutatta, hogy a rendőrségen a tanúk 48%-a
hajlamos hibásan azonosítani a kérdéses személyt,
még akkor is, ha sokan magabiztosan választottak.
Egy szempillantásnyi látványon alapuló emlékezet megbízhatatlan lehet,
és gyakran túlértékeljük megfigyelésünk pontosságát.
Ennek tudatában
az egyöntetű azonosítás nem annyira a biztos bűnösség,
sokkal inkább a rendszer hibájának,
vagy az azonosításkor fennálló elfogultságnak a jele.
Rendszerhibák nemcsak emberi döntésekben fordulnak elő.
1993 és 2008 között
ugyanazt a női DNS-t több európai bűntett helyszínén megtalálták,
s így a heilbronni fantomnak elkeresztelt rejtélyes gyilkosra terelődött a gyanú.
De a DNS-bizonyíték pont azért volt szilárd, mert téves volt.
Kiderült, hogy a DNS-minták begyűjtésére használt pálcikákat
a gyárban egy munkásnő véletlenül beszennyezte.
Más esetben a rendszerhibák szándékos csalás miatt következnek be,
mint 2002-ben Szaddam Husszein elnöki népszavazása idején,
ahol közölték, hogy 100%-os részvétel mellett a választók állítólag 100%-ban
újraválasztották őt újabb 7 évre.
Ha a dolgot így nézzük,
a diszkurzív paradoxon valójában nem is annyira paradox.
Az egyhangú megállapodás csak elméleti ábránd,
különösen akkor, amikor a változatokra és a bizonytalanságra csekély az esély.
De a gyakorlatban
ezt olyan helyzetben elérni, amikor a tökéletes egyetértés igen valószínűtlen,
azt sugallja, hogy bizonyára valami rejtett tényező hat a rendszerre.
Noha sokszor törekedhetünk összhangra és egyetértésre,
természetszerűleg számíthatunk hibára és nézeteltérésre.
S ha a tökéletes eredmény túl szép, hogy igaz legyen,
valószínűleg így is van.