Varför är vi otrogna?
Varför är lyckliga människor otrogna?
Och när vi säger "otrohet", vad exakt menar vi?
Är det ett one night stand,
en kärlekshistoria, sex mot betalning, chatt,
en massage med happy ending?
Varför tror vi att män är otrogna av leda och rädsla för intimitet,
men att kvinnor är otrogna
på grund av ensamhet och längtan efter intimitet?
Och är otrohet alltid slutet för ett förhållande?
De senaste 10 åren har jag rest runt världen
och arbetat ingående med hundratals par
som har splittrats på grund av otrohet.
Det finns en enkel överträdelse
som kan beröva ett par deras förhållande,
deras lycka och själva identitet: otrohet.
Ändå är denna extremt vanliga handling så dåligt förstådd.
Så detta föredrag är för alla som någonsin har älskat.
Äktenskapsbrott har existerat ända sedan äktenskapet uppfanns,
och så även dess tabubeläggning.
Otrohet har en sådan uthållighet att äktenskapet bara kan avundas den,
så till den milda grad att det är det enda budordet
som upprepas två gånger i Bibeln:
en gång för handlingen, och en gång för bara tanken på det.
(Skratt)
Så hur får vi ihop det som är universellt förbjudet,
men som utövas universellt?
Historiskt sett har män i praktiken haft rätt att vara otrogna
utan konsekvenser,
stöttade av ett antal biologiska och evolutionära teorier
som rättfärdigat deras behov av att ströva fritt,
så dubbelmoralen är lika gammal som otroheten själv.
Men vem vet egentligen vad som händer under täcket?
För när det gäller sex,
är män pressade till att skryta och överdriva,
medan kvinnor är pressade till att dölja, förminska och förneka,
vilket inte är konstigt när man tänker på att det fortfarande finns nio länder
där kvinnor kan avrättas för att de vänsterprasslar.
Monogami brukade betyda en person resten av livet.
Idag är monogami en person åt gången.
(Skratt)
(Applåder)
Många av er har förmodligen sagt,
"Jag är monogam i alla mina förhållanden."
(Skratt)
Vi brukade gifta oss
och ha sex för första gången.
Men nu gifter vi oss,
och slutar ha sex med andra.
Faktum är att monogami inte hade något med kärlek att göra.
Män litade på kvinnors trohet
för att kunna veta vems barn det här är,
och vem som får korna när jag dör.
Nu vill alla veta
hur många som är otrogna.
Jag har fått den frågan många gånger sedan jag kom hit.
(Skratt)
Det gäller er alla.
Men definitionen av otrohet fortsätter att breddas:
sex-sms, att se på porr, att vara hemligt aktiv på dejtingsidor.
Så eftersom det inte finns någon universell definition
av vad otrohet egentligen är,
varierar uppskattningarna stort, från 26 till 75 procent.
Men vi är dessutom vandrande motsägelser.
95 procent av oss säger att det är fruktansvärt fel
av vår partner att ljuga om sin otrohet,
men lika många av oss säger
att vi skulle göra exakt samma sak om vi själva var otrogna.
(Skratt)
Jag gillar den här definitionen av otrohet -
den samlar de tre nycklarna:
ett hemligt förhållande, kärnan i en otrohetsaffär;
en känslomässig anknytning i någon utsträckning;
och en sexuell alkemi.
Alkemi är nyckelordet här,
för den erotiska skälvningen är sådan att kyssen du bara föreställer dig
kan vara lika kraftfull och förhäxande
som timmar av verklig älskog.
Som Marcel Proust sa,
det är vår fantasi som är ansvarig för kärleken, inte den andra personen.
Det har aldrig varit enklare att vara otrogen,
och det har aldrig varit svårare att behålla en hemlighet.
Och aldrig förut har otrohet haft så stor psykologisk påverkan.
När äktenskap var en ekonomisk överenskommelse,
var otrohet ett hot mot vår ekonomiska trygghet.
Men nu, när äktenskap är ett romantiskt arrangemang,
hotar otrohet vår emotionella trygghet.
Ironiskt nog brukade vi vara otrogna -
det var där vi sökte äkta kärlek.
Men nu när vi söker kärlek i äktenskapet,
krossas den av otrohet.
Jag tror att otrohet skadar annorlunda idag på tre sätt.
Vi har ett romantiskt ideal där vi litar till en person
för att uppfylla en oändligt lång lista med behov:
att vara den bästa älskaren, min bästa vän,
den bästa föräldern, min förtrogne,
min känslomässige ledsagare, min intellektuelle jämlike.
Och jag är det: jag är utvald, unik,
jag är oumbärlig, jag är oersättlig,
jag är den enda.
Och otrohet säger att jag inte är det.
Det är det yttersta sveket.
Otroheten krossar den stora strävan efter kärleken.
Men om otrohet genom historien alltid har varit smärtsam,
så är den idag ofta traumatisk,
för den hotar vår självuppfattning.
Min patient Fernando, han plågas.
Han säger: "Jag trodde jag kände mitt liv.
Jag trodde att jag visste vem du var, vilka vi var som par, vem jag var.
Nu ifrågasätter jag allt."
Otrohet - en tillitskränkning, en identitetskris.
"Kan jag någonsin lita på dig igen?" frågar han.
"Kan jag någonsin lita på någon igen?"
Och det är samma sak som min patient Heather säger,
när hon pratar med mig om sin historia med Nick.
Gifta, två barn.
Nick har just åkt på tjänsteresa,
och Heather spelar på hans iPad med pojkarna,
när ett meddelande visar sig på skärmen:
"Jag kan inte vänta tills vi ses."
Underligt, tänker hon, vi sågs ju nyss.
Och så ett till meddelande:
"Jag kan inte vänta tills du är i mina armar."
Och Heather inser
att de inte är till henne.
Hon berättar också att hennes pappa var otrogen,
men hennes mamma hittade ett kvitto i hans ficka
och lite läppstift på hans krage.
Heather börjar gräva,
och hittar hundratals meddelanden,
utväxlade bilder, uttryckta önskningar.
Levande detaljer om Nicks två år långa otrohet
uppenbarar sig framför henne i realtid.
Och det fick mig att tänka:
Otrohet i den digitala åldern är som döden genom tusentals knivhugg.
Men så har vi en annan paradox som vi får hantera nuförtiden.
På grund av det här romantiska idealet,
litar vi på vår partners trohet med en unik iver.
Men samtidigt har vi aldrig varit mer benägna att vänsterprassla,
inte för att vi har andra begär idag,
utan för att vi lever i en tid
då vi känner att vi har rätt att följa våra begär,
för det är en kultur där jag förtjänar att vara lycklig.
Och om vi brukade skilja oss för att vi var olyckliga,
skiljer vi oss idag för att vi skulle kunna vara lyckligare.
Och om skilsmässa bar med sig skam,
är det idag mer skamfyllt att stanna
när man kan lämna.
Heather kan inte prata med sina vänner,
hon är rädd att de ska döma henne för att hon fortfarande älskar Nick,
och vart hon än vänder sig får hon samma råd:
Lämna honom, sparka ut fähunden.
Om situationen var omvänd, skulle Nick vara i samma läge.
Att stanna kvar är den nya skammen.
Men om vi kan skilja oss,
varför är vi fortfarande otrogna?
Det vanliga antagandet är att om någon är otrogen,
är det antingen något fel i förhållandet eller något fel på dig.
Men miljoner människor kan inte vara sjuka.
Logiken är: Om du har allt du behöver hemma,
så behöver du inte leta någon annanstans,
vilket utgår från att det perfekta äktenskapet existerar
och att det vaccinerar oss mot äventyrslusta.
Men tänk om passion har en begränsad hållbarhetstid?
Tänk om det finns saker som inte ens ett bra förhållande
kan tillhandahålla?
Om lyckliga människor är otrogna,
vad handlar det om?
En stor majoritet av de människor som jag jobbar med
är inte alls kroniskt otrogna.
De är ofta personer som är djupt monogama i sin tankevärld,
åtminstone för sin partner.
Men de finner sig själva i en konflikt
mellan sina värderingar och sitt beteende.
De är ofta människor som varit trogna i årtionden,
men som en dag går över en gräns
som de aldrig trodde att de skulle korsa,
med risk för att förlora allt.
För en glimt av vad?
Otrohet är en svekhandling,
och också ett uttryck för längtan och förlust.
I hjärtat av en otrohetsaffär hittar man ofta
en önskan och längtan efter en känslomässig anknytning,
något nytt, frihet, autonomi, sexuell intensitet,
en önskan att återerövra förlorade delar av oss själva
eller ett försök att få återta vitaliteten när man står inför förlust och tragedi.
Jag tänker på en annan patient, Priya,
som är lyckligt gift,
älskar sin man
och aldrig skulle vilja såra honom.
Men hon berättar också
att hon alltid har gjort det som förväntats av henne:
duktig flicka, bra hustru, bra mamma,
tagit hand om sina invandrade föräldrar.
Priya föll för arboristen som tog bort ett träd i hennes trädgård
efter orkanen Sandy.
Med sin lastbil och sina tatueringar är han hennes motsats.
Men vid 47 handlar Priyas otrohet om ungdomen hon aldrig hade.
Hennes historia sätter fingret på att när vi söker någon annans blick,
är det inte alltid vår partner vi vänder oss bort från,
utan personen vi själva har blivit.
Och det handlar inte så mycket om att vi letar en annan person,
utan om att vi letar ett annat jag.
Runtom i världen
finns det ett ord som otrogna personer alltid säger till mig.
De känner sig levande.
De berättar ofta historier om nyliga förluster -
en förälder som dött,
en vän som gick bort för tidigt,
dåliga nyheter hos doktorn.
Död och dödlighet bor ofta i skuggan av otrohet,
eftersom de väcker dessa frågor.
Är det här allt? Finns det mer?
Ska jag fortsätta så här i 25 år till?
Kommer jag någonsin att känna det där igen?
Och det har fått mig att tro att dessa frågor kanske
är de som knuffar folk över gränsen,
och att en del affärer är ett försök att slå tillbaka mot livlöshet,
som ett motgift mot döden.
Och i motsats till vad man kanske tror,
handlar otrohet mycket mindre om sex, och mycket mer om längtan:
längtan efter uppmärksamhet, längtan efter att känna sig speciell,
längtan efter att känna sig viktig.
Och själva upplägget för en otrohetsaffär,
det faktum att du aldrig kan få din älskare,
får dig att vilja ha mer.
Det i sig själv är en längtansmaskin,
för ofullständigheten, tvetydigheten,
får dig att vilja ha det du inte kan få.
En del av er tror förmodligen
att otrohet inte förekommer i öppna förhållanden,
men det förekommer.
Först av allt, samtalet om monogami är inte detsamma
som samtalet om otrohet.
Men faktum är att det verkar som att till och med när vi har
friheten att ha andra sexpartners,
verkar vi fortfarande lockas av kraften hos det förbjudna,
att om vi gör det vi inte borde,
så känner vi att vi gör det vi verkligen vill.
Jag har också sagt till flera av mina patienter
att om de kunde ta med in i sina förhållanden,
en tiondel av den djärvhet, fantasi och entusiasm
som de lägger i sina otrohetsaffärer,
så skulle de troligen aldrig behöva träffa mig.
(Skratt)
Så hur läker man efter en otrohet?
Åtrå skär djupt.
Svek skär djupt.
Men det kan läka.
En del otrohetsaffärer är dödsryckningar
hos förhållanden som redan var döende.
Men andra kastar oss in i nya möjligheter.
Faktum är att majoriteten av par
som har har upplevt otrohet, fortsätter tillsammans.
En del av dem överlever bara,
andra kommer faktiskt att kunna vända kris till möjlighet.
De kommer att kunna vända detta till en produktiv upplevelse.
Kanske än mer för den bedragna parten,
som ofta säger,
"Tror du inte att jag ville mer?
Men det var inte jag som gjorde det."
Men när affären är avslöjad,
kan de också kräva mer,
och måste inte längre upprätthålla status quo
som kanske inte har funkat så bra för dem heller.
Jag har märkt att många par,
i kölvattnet av en otrohet,
på grund av denna nya oordning, som faktiskt kan leda till ny ordning,
har djupa konversationer med ärlighet och öppenhet
som de inte haft på årtionden.
Och partners som var sexuellt likgiltiga
upptäcker plötsligt att de är så lustfyllt omättliga
och de vet inte var det kommer ifrån.
Något med rädslan för förlust väcker åtrån,
och banar väg för en helt ny sorts sanning.
Så när en otrohet avslöjas,
vad kan par göra, specifikt?
Vi vet från trauman, att läkningen börjar
när förövaren erkänner sin missgärning.
Så för parten som var otrogen,
för Nick,
är en grej att avsluta affären,
en annan är den nödvändiga, viktiga handlingen att uttrycka
skuld och ånger för att han sårat sin fru.
Men sanningen är
att jag har noterat att rätt många personer som är otrogna
kan känna skuld över att ha sårat sin partner,
men de känner inte skuld över själva otroheten.
Den distinktionen är viktig.
Nick behöver vaka över förhållandet.
Han behöver för en tid bli beskyddaren av gränserna.
Det är hans ansvar att ta upp det,
för om han tänker på det
kan han avlasta Heathers besatthet
med att behöva försäkra sig om att affären inte är bortglömd,
och det i sig självt börjar att återuppbygga tilliten.
Men för Heather
eller bedragna parters,
är det nödvändigt att göra saker som ger tillbaka en känsla av egenvärde,
att omge sig med kärlek och vänner och aktiviteter
som ger glädje, mening och identitet.
Men än mer viktigt
är att tygla nyfikenheten att gräva efter solkiga detaljer -
Var var ni? Var gjorde ni det?
Hur ofta? Är hon bättre än jag i sängen?
Frågor som bara orsakar mer smärta,
och håller en vaken om natten.
Och istället byta till det jag kallar undersökande frågor,
såna som gräver efter mening och motiv -
Vad betydde affären för dig?
Vad kände du att du kunde uttrycka eller uppleva där
som du inte längre kunde med mig?
Hur var det för dig att komma hem?
Vad värdesätter du med oss?
Är du glad att det är över?
Varje otrohetsaffär kommer att omdefiniera ett förhållande,
och varje par bestämmer
vad arvet efter otroheten ska bli.
Men otrohet är här för att stanna, det försvinner inte.
Dilemman om kärlek och åtrå
ger inte enkla svar som är svartvita, goda eller onda,
offer och förövare.
Svek i ett förhållande kommer i många skepnader.
Det finns många sätt att svika sin partner på:
med förakt, med försummelse,
med likgiltighet, med våld.
Sexuellt svek är bara ett sätt att såra en partner.
Med andra ord, offret för otrohet
är inte alltid äktenskapets offer.
Nu har ni lyssnat på mig,
och jag vet vad ni tänker:
Hon har fransk brytning, hon måste vara för otrohet.
(Skratt)
Men ni har fel.
Jag är inte fransk.
(Skratt)
(Applåder)
Och jag är inte för otrohet.
Men eftersom jag tror att otrohet kan föra gott med sig,
har jag ofta fått denna märkliga fråga:
Skulle jag någonsin rekommendera det?
Jag skulle inte rekommendera er att vara otrogna
mer än jag skulle rekommendera er att ha cancer,
men ändå vet vi att människor som varit sjuka
ofta pratar om hur deras sjukdom gett dem ett nytt perspektiv.
Den vanligaste frågan jag fått sedan jag kom till den här konferensen,
när jag sagt att jag ska prata om otrohet, är "för eller emot?"
Jag svarar, "Ja."
(Skratt)
Jag ser på otrohet från två perspektiv:
å ena sidan smärta och svek,
å andra sidan utveckling och självinsikt -
vad det gjorde med dig och vad det betydde för mig.
Så när par kommer till mig i efterdyningarna av en otrohet
som har avslöjats,
säger jag ofta detta till dem:
I västvärlden idag,
kommer de flesta av oss att ha två eller tre förhållanden
eller äktenskap,
och en del kommer att göra det med samma person.
Ert första äktenskap är över.
Skulle ni vilja skapa ett andra tillsammans?
Tack.
(Applåder)