Kāpēc mēs krāpjam?
Un kāpēc laimīgi cilvēki krāpj?
Un ko tieši mēs domājam, kad sakām "neuzticība"?
Vai tas ir sānsolis, mīlasstāsts, sekss par naudu, čata istaba,
masāža ar "laimīgām beigām"?
Kāpēc mēs domājam, ka vīrieši krāpj aiz garlaicības un bailēm no intimitātes,
bet sievietes krāpj aiz vientulības un slāpēm pēc intimitātes?
Un vai mīlas dēka vienmēr nozīmē attiecību beigas?
Pēdējo 10 gadu laikā esmu ceļojusi pa pasauli
un strādājusi ar simtiem pāru,
kurus satricinājusi neuzticība.
Ir viens vienkāršs pārkāpums,
kas spēj laupīt pārim viņu attiecības,
viņu laimi un pat viņu identitāti – tā ir mīlas dēka.
Un tomēr šis ārkārtīgi parastais nodarījums ir tik maz pētīts.
Šī runa tātad ir veltīta visiem, kas jelkad ir mīlējuši.
Laulības pārkāpšana ir eksistējusi kopš laulības ieviešanas
un tāpat arī pret to vērstais tabu.
Patiesībā neuzticībai piemīt tāds sīkstums,
ko laulība varētu tikai apskaust,
līdz pat tam, ka šis ir vienīgais bauslis,
ko Bībelē atkārto divreiz:
vienreiz par būšanu neuzticīgam un otrreiz tikai par nodomāšanu.
(Smiekli)
Kā gan mēs lai samierinām to, kas visur ir aizliegts
un tomēr visur tiek darīts?
Visos laikos vīriešiem praktiski ir bijis atļauts krāpt
bez nopietnām sekām,
un to ir balstījušas daudzas bioloģiskas un evolucionāras teorijas,
kas ir attaisnojušas viņu apkārtstaigāšanas vajadzību,
tāpēc dubultstandarts ir tikpat vecs kā pati laulības pārkāpšana.
Bet kurš gan zina, kas patiešām notiek zem palagiem, vai ne?
Jo, kad lieta nonāk līdz seksam,
vīrieši izjūt spiedienu lielīties un pārspīlēt,
bet sievietēm nākas slēpt, mazināt un noliegt,
kas nepārsteidz, ja ņem vērā, ka vēl arvien pastāv deviņas valstis,
kurās sievietes par sānsoli var nogalināt.
Monogāmija kādreiz nozīmēja vienu cilvēku uz mūžu.
Tagad monogāmija nozīmē vienu cilvēku vienlaicīgi.
(Smiekli)
(Aplausi)
Daudzi no jums droši vien ir teikuši:
"Es esmu monogāms visās savās attiecībās."
(Smiekli)
Kādreiz mēs precējāmies
un mums bija sekss pirmo reizi.
Bet tagad mēs precamies,
un mums pārstāj būt sekss ar citiem.
Patiesībā monogāmijai nav bijis nekāda sakara ar mīlestību.
Vīriešiem bija svarīga sieviešu uzticība,
lai zinātu, kura bērni tie ir
un kurš iegūs manas govis, kad es nomiršu.
Visi vēlas zināt,
cik liela daļa cilvēku krāpj.
Man to jautā visu laiku, kopš ierados šajā konferencē.
(Smiekli)
Runa ir par jums.
Bet neuzticības definīcija turpina paplašināties:
seksuālas īsziņas, pornogrāfiskas filmas, slepena randiņu aplikāciju lietošana.
Tāpēc vien, ka nav vispārēji pieņemtas definīcijas par to,
ko vispār nozīmē neuzticība,
aplēses stipri svārstās no 26 līdz 75 procentiem.
Turklāt mēs esam apkārtstaigājošas pretrunas.
95 procenti no mums teiktu, ka ir ļoti nepareizi,
ja partneris melo par mīlas dēku,
bet apmēram tikpat daudzi no mums teiktu,
ka tieši tā mēs rīkotos, ja mums pašiem būtu mīlas dēka.
(Smiekli)
Man patīk šī dēkas definīcija,
tā ietver trīs galvenos elementus:
slepenas attiecības, kas ir dēkas kodolstruktūra,
lielāka vai mazāka emocionālā piesaiste
un seksuālā alķīmija.
Alķīmija šeit ir atslēgas vārds,
jo erotiskais saviļņojums ir tāds, ka iztēlē uzburts skūpsts
var būt tikpat spēcīgs un aizraujošs
kā īsta stundām ilga mīlēšanās.
Kā ir teicis Marsels Prusts:
"Par mīlestību atbild mūsu iztēle, nevis otrs cilvēks."
Tātad krāpt nekad vēl nav bijis vieglāk,
un nekad vēl nav bijis grūtāk to paturēt slepenībā.
Un nekad vēl neuzticība nav bijusi tik smaga psiholoģiski.
Kad laulība bija ekonomisks pasākums,
neuzticība apdraudēja mūsu ekonomisko drošību.
Bet tagad, kad laulība ir romantiska savienība,
neuzticība apdraud mūsu emocionālo drošību.
Ironiskā kārtā laulības pārkāpšana
bija vieta, kur mēs meklējām tīru mīlestību.
Bet tagad, kad mīlestību meklējam laulībā,
laulības pārkāpšana to sagrauj.
Ir trīs veidi, kuros, pēc manām domām, neuzticība tagad sāpina citādāk.
Mums ir romantisks ideāls, ar ko mēs vēršamies pie viena cilvēka,
lai piepildītu nebeidzamu virkni vajadzību:
esi labākais mīlnieks, labākais draugs,
labākais tēvs vai māte, mana uzticības persona,
emocionālais sabiedrotais, intelektuālais līdzinieks.
Un es esmu, lūk, kas: izredzētais, unikālais,
neaizstājamais, neaizvietojamais,
es esmu īstais un vienīgais.
Un neuzticība saka, ka neesmu gan.
Tā ir galēja nodevība.
Neuzticība satricina mīlestības lielās ambīcijas.
Bet, ja vēstures gaitā neuzticība vienmēr ir bijusi sāpīga,
tad šodien tā bieži ir traumatiska,
jo tā apdraud mūsu patības izjūtu.
Mans pacients Fernando cieš.
Viņš saka: "Es domāju, ka zinu savu dzīvi.
Es domāju, ka zinu, kas esi tu, kas esam mēs kā pāris, kas esmu es.
Tagad es ne par ko neesmu drošs."
Neuzticība ir ticības graušana, identitātes krīze.
"Vai es tev vairs varu uzticēties?" viņš jautā.
"Vai es kādam jelkad vairs varu uzticēties?"
Un to saka arī mana paciente Hetera,
runājot par savām attiecībām ar Niku.
Precējušies, divi bērni.
Niks tikko devies komandējumā,
un Hetera ar puikām spēlējas ar viņa iPad,
kad pēkšņi ierauga ziņu uz ekrāna:
"Nevaru vien sagaidīt, kad tevi redzēšu."
"Dīvaini," viņa nodomā, "mēs taču tikko redzējāmies."
Un tad atkal ziņa:
"Nevaru vien sagaidīt, kad tevi apskaušu."
Un Hetera saprot,
ka tās nav domātas viņai.
Viņa man arī saka, ka viņas tēvam bijušas mīlas dēkas,
bet māte viņa kabatā bija atradusi čekiņu
un mazliet lūpukrāsas uz apkakles.
Hetera sāk rakņāties
un atrod simtiem ziņu,
viens otram sūtītu foto un paustas iekāres.
Spilgtās, divu gadu ilgās Nika dēkas detaļas
atklājas viņas priekšā reāllaikā.
Un tas man lika domāt:
dēkas digitālajā laikmetā ir kā nāve ar tūkstoš dūrieniem.
Bet ir vēl viens paradokss, ar ko saskaramies mūsdienās.
Šī romantiskā ideāla dēļ
mēs paļaujamies uz sava partnera uzticību ar ārkārtīgu degsmi.
Bet mēs arī nekad agrāk neesam bijuši tik tendēti uz neuzticību,
un nevis tādēļ, ka mums tagad ir jaunas iekāres,
bet gan tādēļ, ka dzīvojam laikmetā,
kurā jūtam, ka mums ir tiesības apmierināt savas vēlmes,
jo šī ir kultūra, kurā esmu pelnījis būt laimīgs.
Ja agrāk mēs šķīrāmies tādēļ, ka bijām nelaimīgi,
tad tagad šķiramies tādēļ, ka varētu būt laimīgāki.
Un, ja kādreiz šķiršanās bija kauns,
tad tagad par kauna lietu ir kļuvusi izvēle palikt, ja vari aiziet.
Tāpēc Hetera nespēj par to runāt ar draugiem,
jo viņa baidās, ka tie viņu nosodīs, ka viņa vēl arvien mīl Niku,
un, lai kur viņa vērstos, viņa saņem to pašu padomu:
"Pamet viņu! Izmet to nelieti uz ielas!"
Ja lomas būtu mainītas, Niks būtu tādā pašā situācijā.
Palikšana tagad nozīmē kaunu.
Ja mēs varam šķirties,
kādēļ mums vēl vajadzīgas dēkas?
Tipisks pieņēmums ir šāds – ja cilvēks krāpj,
tad vai nu kaut kas nav kārtībā jūsu attiecībās vai jūsos pašos.
Bet miljoniem ļaužu nevar būt patoloģiski.
Loģika te ir šāda:
ja viss vajadzīgais ir mājās, nevajag neko meklēt citur,
pieņemot, ka pastāv tāda lieta kā perfekta laulība,
kas dara mūs imūnus pret vēlmi klīst apkārt.
Bet ja nu kaislei ir derīguma dermiņš?
Ja nu ir lietas, ko pat labas attiecības
nekad nespēj sniegt?
Ja pat laimīgi cilvēki krāpj,
ko tas nozīmē?
Vairums cilvēku, ar ko es strādāju,
patiesībā nav hroniski apkārtstaiguļi.
Tie bieži vien ir uzskatos pavisam monogāmi ļaudis,
vismaz pret savu partneri.
Bet viņos rodas konflikts
starp vērtībām un rīcību.
Tie bieži vien ir cilvēki, kas gadu desmitiem bijuši uzticīgi,
bet kādu dienu pārkāpuši robežu,
kuru domāja, ka nekad nepārkāps,
riskējot pazaudēt visu.
Bet kas viņus vilināja?
Mīlas dēkas ir nodevība,
un tās ir arī ilgu un zaudējuma izpausme.
Dēkas kodolā bieži atklājas
ilgas un tieksme pēc emocionālas saskaņas,
pēc jaunā, pēc brīvības, pēc autonomijas un seksuālas intensitātes,
vēlme atgūt savas zaudētās personības puses
vai mēģinājums atgriezt vitalitāti zaudējuma un traģēdijas priekšā.
Es atceros vēl kādu savu pacienti, Priju,
kurai ir brīnišķīga laulība,
kura mīl savu vīru
un neparko nevēlētos viņu sāpināt.
Bet viņa arī stāsta,
ka vienmēr ir darījusi to, kas no viņas gaidīts:
laba meitene, laba sieva, laba māte,
gādā par saviem vecākiem imigrantiem.
Prija iemīlējās arboristā, kas novāca koku viņas dārzā
pēc viesuļvētras Sendija.
Un ar savu smago auto un tetovējumiem viņš bija krietns pretstats viņai.
Bet 47 gados Prijas dēka nozīmē pusaudža dzīvi, kuras viņai nav bijis.
Un viņas stāsts man norāda uz to, ka tad, kad meklējam otra skatienu,
tas ne vienmēr ir mūsu partneris, no kura mēs novēršamies,
bet gan cilvēks, par kuru mēs paši esam kļuvuši.
Un mēs ne tik ļoti meklējam citu cilvēku
kā citu sevi.
Visā pasaulē ir viens vārds,
ko dēkas piedzīvojušie man saka.
Viņi jūtas dzīvi.
Un viņi bieži stāsta par nesenajiem zaudējumiem:
par mirušu tēvu vai māti,
pārāk agri aizgājušu draugu
un sliktām ziņām no ārsta.
Nāve un mirstīgums bieži vien mīt mīlas dēkas ēnā,
jo tie liek uzdot jautājumus.
Vai tas ir viss? Vai ir vēl kas?
Vai es tāpat turpināšu vēl 25 gadus?
Vai es vēl kādreiz izjutīšu to?
Un tas mani vedina uz domām, ka varbūt šie jautājumi
ir tie, kas mudina cilvēkus pārkāpt robežu,
un ka dažas dēkas ir mēģinājums cīnīties pret atmirumu,
kā nāves pretinde.
Un pretēji tam, ko jūs varbūt domājat,
sekss mīlas dēkās ir mazāk svarīgs, nekā iekāre;
kāre pēc uzmanības, kāre justies īpašam,
kāre justies svarīgam.
Un pati dēkas struktūra,
tas, ka nevarat savu mīļoto paturēt,
liek jums gribēt.
Tā pati par sevi ir iekāres mašīna,
jo nepiepildītība, nenoteiktība
liek jums gribēt to, ko nevarat paturēt.
Daži no jums varbūt domā,
ka mīlas dēkas nenotiek atvērtās attiecībās,
bet tā nav.
Pirmkārt, jautājums par monogāmiju nav tas pats,
kas jautājums par neuzticību.
Patiesībā šķiet,
ka pat tad, ja mums ir atļauts sekss ar citiem partneriem,
mūs tik un tā vilinās aizliegtais,
ka, darot to, ko mums nevajadzētu darīt,
mums šķiet, ka darām to, ko patiešām vēlamies.
Diezgan daudziem pacientiem esmu arī teikusi,
ka, ja viņi spētu ieviest savās attiecībās
vienu desmito daļu no mīlas dēkā ieliktās uzdrošināšanās, iztēles un kvēles,
viņiem droši vien nevajadzētu meklēt manu palīdzību.
(Smiekli)
Kā tad atlabt no dēkas?
Iekāre ir dziļas jūtas.
Nodevība arī.
Tomēr tās var dziedēt.
Un dažas dēkas ir kapa zvans
attiecībām, kas jau ir mirušas, savu pilnbriedu nesasniegušas.
Savukārt citas atklāj jaunas iespējas.
Patiesībā vairums pāru, kas piedzīvojuši dēkas,
paliek kopā.
Tomēr daži no tiem tikai ar grūtībām velk dzīvību,
kamēr citi patiešām spēj krīzi pārvērst iespējā.
Šie pāri spēj to pārvērst veidojošā pieredzē.
Un es patiesībā domāju, ka vēl jo vairāk piekrāptajam partnerim,
kas bieži mēdz teikt:
"Domā, ka es negribēju ko vairāk?
Bet es nebiju tas, kas to izdarīja."
Taču pēc dēkas nākšanas gaismā
arī viņiem ir tiesības pieprasīt vairāk,
un viņiem vairs nav jāuztur status quo,
kas varbūt arī viņus īsti vairs neapmierināja.
Esmu ievērojusi, ka daudzi pāri
tūlīt pēc dēkas atklāšanas
šī jaunā sajukuma dēļ, kas var novest pie jaunas kārtības,
piedzīvo tik dziļas sarunas, tik godīgas un atklātas,
kādas viņiem nav bijušas gadu desmitiem.
Un partnerus, kas bijuši seksuāli vienaldzīgi,
pēkšņi pārņem tāda kaisle,
ka viņi nezina, kā to izskaidrot.
Kaut kas bailēs no zaudējuma no jauna aizšķiļ iekāri
un rāda ceļu uz pilnīgi jaunu patiesību.
Tātad ko tieši pāris var darīt, kad atklājas mīlas dēka?
Mēs zinām no traumām, ka atlabšana sākas tad,
kad pāridarītājs atzīst savu vainu.
Tātad partnerim, kuram bijusi dēka,
Nikam,
viens ir izbeigt dēku,
bet tikpat nozīmīgi un svarīgi ir arī atzīt vainu un paust nožēlu
par sievas sāpināšanu.
Tomēr patiesībā esmu ievērojusi, ka diezgan daudzi dēkas piedzīvojušie
jūtas ļoti vainīgi par partnera sāpināšanu,
bet nejūtas vainīgi par pašu piedzīvoto dēku.
Un šī atšķirība ir svarīga.
Un Nikam ir jābūt nomodā par savām attiecībām.
Viņam jākļūst uz brīdi par robežu sargātāju.
Par to runāt ir viņa atbildība,
jo, tam pievēršoties,
viņš var atbrīvot Heteru no uzmācīgām domām
un vajadzības pārliecināties, ka dēka nav aizmirsta,
un tas pats no sevis sāk atjaunot uzticību.
Bet Heterai,
vai piekrāptajam partnerim,
ir svarīgi darīt to, kas atgriež pašvērtības sajūtu,
ieskaut sevi mīlestībā, draugos un aktivitātēs,
kas atgriež prieku, jēgu un identitāti.
Tomēr vēl jo svarīgāk
ir iegrožot ziņkāri uzzināt zemiskus sīkumus.
Kur jūs bijāt? Kur jūs to darījāt?
Cik bieži? Vai viņa gultā ir labāka par mani?
Tie ir jautājumi, kas sāpina
un neļauj naktī aizmigt.
Tā vietā pārslēdzieties uz to, ko es dēvēju par izzinošajiem jautājumiem,
tādiem, kas meklē jēgu un motīvus.
Ko šīs attiecības tev nozīmēja?
Ko tu varēji izpaust vai piedzīvot tur
un vairs nevarēji kopā ar mani?
Kā tu juties, pārnākot mājās?
Ko tu augstu vērtē mūsu attiecībās?
Vai tu priecājies, ka tas ir beidzies?
Katra dēka attiecības definē no jauna,
un katrs pāris nosaka,
kāds būs dēkas mantojums.
Bet mīlas dēkas būs vienmēr, un tās nekur neizzudīs.
Mīlestības un iekāres dilemmas
nesniedz vienkāršas atbildes kā melns un balts vai labs un slikts,
upuris un pāridarītājs.
Nodevībai attiecībās ir dažādas formas.
Ir daudz veidu, kā mēs nododam savu partneri:
ar nicinājumu, nevērību,
vienaldzību, vardarbību.
Seksuāla nodevība ir tikai viens partnera sāpināšanas veids.
Citiem vārdiem, dēkas upuris
ne vienmēr ir upuris laulībā.
Jūs esat mani uzklausījuši,
un es zinu, ko tagad domājat:
viņai ir franču akcents, viņa noteikti iestājas par mīlas dēkām.
(Smiekli)
Jūs kļūdāties.
Es neesmu francūziete.
(Smiekli)
(Aplausi)
Un es neiestājos par mīlas dēkām.
Bet, tā kā es domāju, ka mīlas dēkas var nest labumu,
man bieži uzdod šo ļoti dīvaino jautājumu:
vai es to kādam ieteiktu?
Tātad es neieteiktu iesaistīties mīlas dēkā,
gluži tāpat kā es neieteiktu saslimt ar vēzi,
un tomēr mēs zinām, ka ar vēzi slimojušie bieži stāsta,
kā slimība tiem pavērusi jaunu skatpunktu.
Kopš ierados šajā konferencē, galvenais jautājums, ko man uzdod,
kad saku, ka runāšu par neuzticību, ir: "Par vai pret?"
Es saku: "Jā."
(Smiekli)
Es raugos uz mīlas dēkām divpusēji:
no vienas puses sāpes un nodevība,
no otras – izaugsme un sevis izpratne;
ko tas nodarīja tev un ko tas nozīmēja man.
Kad pie manis ierodas pāris pēc mīlas dēkas atklāšanās,
es bieži vien saku tā:
"Mūsdienās Rietumu pasaulē
vairums no mums piedzīvo divas vai trīs attiecības
vai laulības,
un daži no mums tās piedzīvo ar to pašu cilvēku.
Jūsu pirmā laulība ir beigusies.
Vai jūs vēlaties kopīgi veidot vēl vienu?"
Paldies.
(Aplausi)