Haideți să vă spun o poveste.
E primul meu an ca profesor de științe la liceu,
sunt atât de entuziasmat
încât mă dedic complet conceperii planurilor de lecție.
Dar încet, realizez cu groază
că elevii mei s-ar putea să nu învețe nimic.
Iată ce s-a-ntâmplat într-o zi:
le-am spus elevilor să citească un capitol din manual
despre tema mea preferată din toată biologia:
virusurile și cum atacă ele.
D-abia aștept să discut asta cu ei,
intru și îi întreb cine poate să îmi explice
ideile principale și de ce subiectul e atât de interesant.
Tăcere.
Într-un final, eleva mea preferată mă privește în ochi
și îmi spune: „Lectura a fost plictisitoare.”
Mi-a explicat: „Nu vreau să spun
că a fost nasol, doar că nu am înțeles niciun cuvânt.
E plictisitor. Cui îi pasă? În plus, e nasol.”
Au apărut zâmbete de confirmare
în toată clasa
și am realizat că toți elevii mei sunt în aceeași situație,
poate că au luat notițe și au memorat definiții din manual,
dar niciunul nu a înțeles ideile principale.
Niciunul nu îmi putea spune de ce subiectul e atât de interesant
și de important.
Mă blocasem.
Nu știam ce să fac în continuare.
Nu am putut decât să le zic:
„Uite, vă spun o poveste.
Personajele principale sunt bacteriile și virusurile.
Tipii ăștia sunt măriți de vreo două milioane de ori.
În realitate, bacteriile și virusurile sunt atât de mici
încât nu le puteam vedea fără microscop.
Ați făcut deja cunoștință cu ele
fiindcă ați fost cu toții bolnavi.
Dar mulți nu știu că virusurile
pot îmbolnăvi bacteriile.”
Povestea pe care le-o spun copiilor
începe ca o poveste de groază.
A fost odată ca niciodată o bacterie fericită.
Nu vă atașați de ea.
Poate că plutește în stomacul vostru
sau într-un aliment stricat
și dintr-o dată începe să se simtă rău.
Poate nu i-a priit ce a mâncat la prânz.
Lucrurile degenerează teribil,
pielea bacteriei se rupe și vede cum un virus
iese din interiorul ei.
Coșmarul continuă
când bacteria se sparge și o armată de virusuri
iese din ea.
Au!
Dacă vezi asta și ești o bacterie,
e cel mai negru coșmar al tău.
Dar dacă ești un virus,
îți încrucișezi piciorușele și îți spui:
„Suntem tari!”
A fost nevoie de multă muncă să infestezi bacteria.
Iată ce a trebuit să se întâmple.
Un virus s-a agățat de o bacterie
și și-a injectat ADN-ul în ea.
Apoi, ADN-ul virusului
a distrus ADN-ul bacteriei.
Acum că am scăpat de ADN-ul bacteriei,
ADN-ul virusului preia controlul asupra celulei
și îi comandă să fabrice mai multe virusuri.
ADN-ul e ca un plan de execuție
care le spune lucrurilor vii ce să facă.
E ca și cum ai merge într-o fabrică de automobile
și ai înlocui șabloanele cu șabloane pentru roboți ucigași.
Muncitorii vin la lucru, își fac treaba,
dar urmează alte instrucțiuni.
Înlocuind ADN-ul bacteriei cu cel al virusului,
bacteria se transformă într-o fabrică de virusuri -
până când se umple și se sparge.
Nu e singurul mod în care virusurile infestează bacteriile.
Unele sunt mult mai abile.
Când un virus se infiltrează într-o bacterie,
o spionează puțin.
Vedem cum acest agent secret își injectează ADN-ul în celula bacteriei,
dar nu îi face nimic rău - nu la început.
Se strecoară nevăzut în ADN-ul bacteriei
și rămâne acolo ca o celulă teroristă adormită,
așteptând instrucțiuni.
Ce e interesant că atunci când bacteria se divide,
„copiii” ei poartă ADN-ul virusului în ei.
Obținem o familie de bacterii
infestate cu celulele virusurilor adormite.
Trăiesc fericite împreună până când se dă semnalul
și - POC! - ADN-ul virusurilor acționează.
Preiau contrulul asupra celulelor, le transformă în fabrici de visururi
și toate vor exploda.
Avem o familie mare de bacterii
muribunde, cu virusuri ieșind din măruntaiele lor,
controlând bacteriile.
Acum înțelegeți cum bacteriile sunt atacate de virusuri.
Există două moduri: în stânga, avem acțiunea litică,
unde virusurile intră direct și preiau controlul asupra celulelor.
Iar în dreapta, avem acțiunea lizogenică,
unde virusurile acționează ca agenți secreți.
Nu e greu de priceput, nu?
Ați înțeles cu toții.
Dacă aveți liceul,
vă garantez că v-ați întâlnit cu aceste informații.
Dar pun pariu că v-au fost prezentate
într-un asemenea mod că nu le-ați reținut.
Când elevii mei învățau asta,
de ce urau atât de mult lecția?
Există mai multe motive.
În primul rând, vă garantez că în manuale
nu există virusuri-agenți secreți și nici povești de groază.
Când vorbim despre știință,
seriozitatea e deja obsesie.
Și asta mă enervează. Nu glumesc!
Am lucrat pentru o editură educațională
și mi s-a spus să nu folosesc niciodată povești
sau glume, un limbaj jucăuș,
fiindcă lucrarea s-ar putea să nu fie considerată
„serioasă” și „științifică”.
Da? Adică doamne-ferește să se distreze cineva
când învață științe.
Avem chimia despre maglavaisuri
și schimbări de culoare. Ia uitați-vă!
Apoi, ca orice om de știință care se respectă,
creăm explozii!
Dar dacă un text e prea amuzant
pare oarecum neștiințific.
O altă problemă era limbajul
folosit în manuale - era de neînțeles.
Dacă rezumăm povestea de mai devreme,
putem spune ceva de genul:
„Aceste virusuri se înmulțesc
injectându-și ADN-ul în bacterii.”
Exprimarea dintr-un manual e următoarea:
„Înmulțirea bacteriofagă începe
prin introducerea acidului nucleic viral
într-o bacterie.”
Minunat! Perfect pentru elevii de 13 ani!
Dar există numeroase persoane
din domeniul educației științifice care susțin
că nu am putea utiliza acest limbaj în fața elevilor
fiindcă nu e extrem de precis.
V-am spus că virusurile au ADN.
O parte infimă din ele nu au.
în schimb, au ceva numit ARN.
Un redactor științific profesionist ar încercui informația asta
și ar spune că trebuie să dispară.
Trebuie să o înlocuim prin ceva mult mai tehnic.
Dupa aceea, o echipă de redactori profesioniști
au revizuit această explicație simplă
și au încercuit aproape fiecare cuvânt folosit
și au schimbat tot ce nu era suficient de serios,
au schimbat
tot ce nu era 100% perfect
până când textul devine precis
si nimeni nu poate să înțeleagă o iotă din el.
E teribil!
Tot vorbesc de ideea asta
de învățare prin povești,
dar comunicarea științifică a adoptat ideea asta
de tiranie a preciziei
unde nu poți să spui nicio poveste.
E ca și cum știința a devenit un povestitor anost
care ne oferă detalii despre care nu-i pasă nimănui, de genul:
„Oh, am luat prânzul cu o prietenă zilele trecute
și purta niște blugi oribili.
Adică, nu erau chiar blugi, erau mai degrabă strâmți,
cred că erau de fapt colanți și cred că...
Iar reacția ta e: „Oh, Doamne!
De ce îmi spune toate astea?”
Sau mai rău, educația științifică devine
asemenea tipului care spune „de fapt”.
„Frate,
a trebuit să ne trezim în miezul nopții
și să conducem 160 km, era beznă.”
Și tipul ăla zice: „De fapt, erau 140,4 km.”
Și îi spui: „De fapt, taci!
Încerc să povestesc ceva!”
O poveste bună creează conexiuni emoționale.
Trebuie să ne convingem publicul
că subiectul poveștii e important.
Dar e la fel de important să știm
ce detalii să omitem,
ca să transmitem ideea principală.
Mi-aduc aminte de ce spunea arhitectul Mies van der Rohe,
că uneori trebuie să minți
ca să spui adevărul.
Cred că ideea asta e relevantă în special
pentru educația științifică.
Adesea sunt dezamăgit
când oamenii cred că pledez
pentru scăderea
calității informației științifice.
Nu e deloc adevărat.
Sunt doctorand la MIT
și înțeleg importanța comunicării științifice
detaliate, precise între experți,
dar nu când predai unor copii de 13 ani.
Dacă un copil crede că toate virusurile au ADN,
asta nu îi va ruina șansa să aibă o carieră de succes în știință.
Dar dacă un copil nu înțelege nimic din știință
și ajunge s-o urască din cauza limbajului,
asta chiar le poate afecta viitorul.
Tendința trebuie să înceteze
și îmi doresc ca schimbarea să vină de la nivelul instituților
din vârf care perpetuează aceste probleme
și îi implor să înceteze.
Dar cred că e puțin probabil.
Din fericire, avem resurse precum internetul
prin care ne putem sustrage acestor instituții
de jos în sus.
Există un număr mare de resurse online
care oferă informații științifice
de manieră simplă, ușor de înțeles.
Visez la un site Wiki care explică
toate conceptele științifice
într-un limbaj simplu pe care orice copil îl poate înțelege.
Majoritatea timpului liber mi-l petrec
filmând videoclipuri științifice pe care le pun pe YouTube.
Explic echilibrul chimic folosind analogii
cu elevi care dansează stângace
și vobesc despre pile de combustie
folosind povești despre taberele de vară.
Reacția e uneori ortografiată greșit și
adesea exprimată prin imagini haioase cu pisici,
dar, fără îndoială,
e una pozitivă, de mulțumire
și astfel știu că
așa trebuie să prezentăm informații științifice.
Dar mai e foarte mult de lucru,
iar dacă sunteți implicați într-un domeniu științific,
vă rog să vă alăturați mie.
Luați o cameră de filmat, scrieți un blog, orice,
dar renunțați la limbajul steril, la jargon.
Faceți-mă să râd, să fiu interesat.
Renunțați la detaliile plictisitoare care nu interesează pe nimeni
și treceți la subiect.
Cum să începeți?
De ce nu spuneți: „Ascultați, haideți să vă spun o poveste.”
Vă mulțumesc!
(Aplauze)