ב 1997, במשחק בין צרפת לברזיל,
שחקן ברזילאי צעיר בשם רוברטו קרלוס
התכוננן לבעיטה חופשית ממרחק 35 מטר.
ללא קו ישיר לשער,
קרלוס החליט לנסות את הבלתי אפשרי.
הבעיטה שלו שלחה את הכדור לטיסה רחבה מעבר לשחקנים,
אבל ממש לפני שיצא מהטווח, הוא התעקל לשמאל
והתעופף לתוך השער.
לפני החוק הראשון של ניוטון,
עצם ינוע באותו כיוון ומהירות
עד שכוח יופעל עליו.
כשקרלוס בעט את הכדור, הוא נתן לו כיוון ומהירות,
אבל איזה כוח גרם לכדור לסטות
ולהבקיע אחת מהשערים הכי יפים בהסטוריה של הספורט?
הטריק היה הסיבוב.
קרלוס מיקם את הבעיטה בפינה הימנית התחתונה של הכדור,
ושלח אותו גבוה ולימין, אבל גם סיבב אותו סביב צירו.
הכדור התחיל את מעופו במה שנראה כמו קו ישר,
עם אויר זורם משני צידיו ומאט אותו.
מצד אחד, האויר נע בכיוון הפוך לסיבוב הכדור,
מה שגורם ללחץ מתגבר,
בעוד שמהצד השני, האויר נע באותו כיוון כמו הסיבוב,
מה שיצר אזור של לחץ נמוך יותר.
ההפרש הזה גרם לכדור להתעקל לכיוון אזור הלחץ הנמוך.
התופעה הזו נקראת אפקט מגנוס.
את הסוג הזה של בעיטה, שהרבה פעמים מתייחסים אליה כבעיטת בננה,
מנסים באופן שוטף,
וזה אחד האלמנטים שעושה את המשחק היפה הזה ליפה.
אבל לסובב את הכדור עם הדיוק הנדרש
כדי גם לסובב סביב החומה וחזרה לתוך השער זה קשה.
גבוה מדי והוא יעבור מעל השער.
נמוך מדי והוא יפגע באדמה לפני ההתעקלות.
רחב מדי והוא לא יגיע לשער לעולם.
לא רחב מספיק והמגינים יעצרו אותו.
לאט מדי והוא יתעקל מוקדם מדי, או לא בכלל.
מהר מדי וההתעקלות תהיה מאוחר מדי.
אותה פיזיקה הופכת את זה לאפשרי
להבקיע שער בלתי אפשרי נוסף,
בעיטת קרן ללא סיוע.
אפקט מגנוס תועד לראשונה על ידי סר אייזק ניוטון
אחרי שהבחין בו בעודו משחק טניס ב 1670,
זה מייושם גם לכדורי גולף, צלחת מעופפת ובייסבול.
בכל מקרה, אותו דבר מתרחש.
הכדור המסתובב יוצר הפרש לחצים בזרימת האויר המקיפה
שמעקלת אותו בכיוון הסיבוב.
והנה השאלה.
האם תוכלו תאורטית לבעוט בכדור חזק מספיק
כדי לגרום לו לעוף כמו בומרנג כל הדרך חזרה אליכם?
למרבה הצער, לא.
אפילו אם הכדור לא היה מתפורר מהפגיעה,
או פוגע במכשולים,
כשהאויר מאט אותו,
הזוית של ההטיה היתה גדלה,
מה שהיה גורם לו להסתחרר למעגלים קטנים יותר ויותר
עד שלבסוף היה עוצר.
ורק כדי לקבל את הספירלה הזו,
הייתם צריכים לגרום לכדור להסתובב מהר פי 15
מהבעיטה האלמותית של קרלוס.
אז בהצלחה עם זה.