Budu mluvit o vědomí.
Proč o vědomí?
Je to podivně zanedbaný předmět,
a to jak ve vědeckém, tak i našem filozofickém prostředí.
Proč je ale zajímavý?
Asi proto, že jde o nejdůležitější aspekt našich životů,
a to z jednoduchého, logického důvodu,
konkrétně, že nezbytnou podmínkou pro cokoli,
co je pro nás důležité, je to, abychom byli při vědomí.
Zajímáte se o vědu, filozofii, hudbu, umění nebo cokoli dalšího --
to by asi příliš nešlo, kdybyste byli zombie nebo v kómatu, ne?
Takže vědomí je na prvním místě.
Druhým důvodem je, že když se o něj lidé
začnou zajímat, což by dle mého měli,
mají tendenci pronášet přímo otřesné věci.
A i když neříkají otřesné věci
a pokoušejí se ze všech sil provést seriozní výzkum,
postupuje to pomalu. Pokrok byl v této oblasti vždy pomalý.
Když jsem se o tohle začal zajímat poprvé, pomyslel jsem si,
že jde o přímočarý biologický problém.
Vezměme tyhle mozkové hračičky a zjistěme,
jak to v mozku funguje.
Takže jsem zašel do UCSF a promluvil jsem si se všemi
tamějšími těžce pracujícími neurobiology,
ale ti projevili jistou netrpělivost,
jakou vědci často projevují, když jim pokládáte trapné otázky.
Ale zasáhlo mě, když jeden chlapík,
velmi známý neurobiolog, v podráždění řekl: „Podívejte,
v mém oboru je v pořádku zajímat se o vědomí,
ale nejdřív musíte získat definitivu. Nejdřív získat definitivu."
Pracoval jsem na tom dlouhou dobu.
Myslím si, že v současnosti můžete získat definitivu,
když se budete zabývat vědomím.
Takže je-li tomu tak, je to opravdový krok vpřed.
Proč se vlastně objevuje tahle podivná neochota
a podivné nepřátelství k vědomí?
Inu, myslím, že je to kombinace dvou vlastností
naší intelektuální kultury,
která ráda přemýšlí v protikladech,
jež ale ve skutečnosti sdílí společný soubor předpokladů.
Jednou z těchto vlastností je tradice náboženského dualismu:
Vědomí není součástí fyzikálního světa.
Je to součást duchovního světa.
Náleží duši,
přičemž duše není součástí fyzikálního světa.
Je to tradice Boha, duše a nesmrtelnosti.
Je tu další tradice, která se vůči ní považuje za protikladnou,
ale přijímá ten nejhorší předpoklad.
Tato tradice si myslí, že jsme vědečtí materialisté:
Vědomí není součástí fyzikálního světa.
Ať už neexistuje vůbec, nebo je něčím jiným,
počítačovým programem nebo jinou podobně bláznivou věcí,
není v žádném případě součástí vědy.
Dostával jsem se tak k polemice, ze které jsem míval žaludeční potíže.
Vypadalo to následovně:
Věda je objektivní, vědomí je subjektivní,
tedy nemůže existovat věda o vědomí.
Fajn, tyto tradice nás ochromují.
Je totiž velmi obtížné se z nich vymanit.
V této přednášce mám pouze jedno vážné poselství,
totiž, že vědomí je biologický fenomén,
podobně jako fotosyntéza, trávení, buněčné dělení --
všechny tyhle biologické fenomény -- jakmile tohle jednou přijmete,
většina, ne však všechny, vážné problémy
spojené s vědomím se jednoduše vypaří.
Pár z nich si projdeme.
Slíbil jsem vám, že vám povím některé
z těch ošklivých věcí, co se o vědomí řekly.
Za prvé: Vědomí neexistuje.
Je to jen iluze jako třeba západ slunce.
Věda ukázala, že západ slunce a duha jsou iluze.
Stejně tak vědomí je iluze.
Za druhé: Možná existuje, ale ve skutečnosti je něčím jiným.
Je to počítačový program, který běží v mozku.
Za třetí: Ne, jediná věc, která skutečně existuje, je chování.
Je trapné, jak vlivný behaviorismus byl,
ale k tomu se vrátíme.
A za čtvrté: Možná vědomí existuje,
ale ve světě nehraje roli.
Jak by mohlo duchovno něčím pohnout?
Kdykoli mi tohle někdo řekne, říkám si:
„Chcete vidět, jak duchovno něčím hýbe?"
Dívejte se. Vědomě se rozhodnu, že zvednu ruku,
a ta zatracená věc se zvedne. (Smích)
Navíc si všimněte tohohle:
Neříkáme: „Je to jako teplota v Ženevě.
Jednou stoupne, jindy ne."
Ne. Zvedá se kdykoli já chci.
Fajn. Řeknu vám, jak je to možné.
Zatím jsem vám neřekl definici.
Nemůžete se o tohle pokoušet, dokud nemáte definici.
Lidé často říkají, že vědomí je velmi těžké definovat.
Myslím, že je mnohem snazší jej definovat,
když se nepokoušíte podat vědeckou definici.
Nejsme připraveni na vědeckou definici,
ale máme definici zdravého rozumu.
Vědomí se skládá ze všech stavů cítění,
uvědomění a vnímání.
Začíná ráno, když se budíte z bezesného spánku
a pokračuje celý den, dokud neusnete
nebo nezemřete, či se nestanete nevědomým jinak.
Sny jsou druhem vědomí podle této definice.
Takže to je definice zdravého rozumu. Náš cíl.
Pokud nemluvíte o tomhle, nemluvíte o vědomí.
Oni si ale myslí: „Dobře, pokud je to takhle, pak je to otřesný problém.
Jak může takováto věc existovat jako součást skutečného světa?"
A tohle, pokud jste někdy absolvovali kurz filozofie,
tohle je známo jako ten slavný problém mysli a těla.
Podle mě má jednoduché řešení. A to vám teď představím.
Tady je: Všechny naše vědomé stavy bez výjimky,
jsou způsobeny neurobiologickými procesy v mozku na nižších úrovních
a poté jsou v mozku realizovány
na úrovních vyšších či jako systémové vlastnosti.
Je to stejně mysteriozní jako kapalnost vody.
Správně? Kapalnost není žádná bonusová šťáva vystříknutá
molekulami H2O.
Je to stav, ve kterém se systém nachází.
Stejně jako plechovka s vodou může přejít z kapalného stavu do pevného
v závislosti na chování molekul,
tak může váš mozek přecházet z vědomého stavu
do stavu nevědomí
v závislosti na chování molekul.
Takže slavný problém mysli a těla je takhle prostý.
Rozumíte? Ale teď se dostáváme ke složitějším otázkám.
Pojďme specifikovat přesné vlastnosti vědomí,
abychom mohli odpovědět na ony čtyři námitky,
které jsem jmenoval.
První vlastnost je, že je skutečné a neredukovatelné.
Nemůžete se ho zbavit.
Abyste to pochopili, rozlišení mezi realitou a iluzí
je rozlišením mezi tím, jak se nám věci
vědomě jeví, a tím, jaké skutečně jsou.
Vědomě se nám jeví, jako že zde je --
mám rád francouzské „arc en ciel" (duha) --
jeví se nám, že je na obloze oblouk,
nebo se nám jeví, že se Slunce schovává za hory.
Tohle se nám vědomě jeví, ale ve skutečnosti se to neděje.
Ale co se týče rozlišení mezi tím,
jak se věci vědomě jeví, a tím, jaké skutečně jsou,
nemůžete jej aplikovat u samotné existence vědomí,
protože kdykoli je samotná existence vědomí zvažována,
tak pokud se vám vědomě jeví, že jste při vědomí,
jste při vědomí.
Pokud za mnou dojde parta expertů a řeknou mi:
„Jsme neurobiologové a provedli jsme na Vás studii
a jsme přesvědčeni, že nemáte vědomí,
jste jen velmi mazaně sestrojený robot,"
tak si nepomyslím: „Možná mají tihle chlapíci pravdu."
Nepomyslím si to ani na okamžik, protože
Descartes se mohl dopustit mnoha chyb, ale v tomhle měl pravdu.
Nemůžete pochybovat o existenci svého vlastního vědomí.
Fajn, tohle je první vlastnost vědomí.
Je reálné a neredukovatelné.
Nemůžete se jej zbavit tím, že ukážete, že je iluzí,
tak jak to můžete udělat s běžnými iluzemi.
Fajn, druhá vlastnost je ta,
která byla zdrojem už mnoha potíží,
tedy že všechny naše vědomé stavy
mají kvalitativní povahu.
Existuje například pocit, jaké je to pít pivo,
což není jako pocit při počítání daně z příjmu
nebo poslouchání hudby, přičemž tento kvalitativní pocit
automaticky vytváří třetí vlastnost,
a to že vědomé stavy jsou už z definice subjektivní
ve smyslu, že existují pouze jako zakoušené
určitým člověkem nebo zvířecím subjektem,
nějakým „já", které je zakouší.
Možná budeme schopni vytvořit vědomý stroj.
Ale dokud nebudeme vědět, jak toho dosahují naše mozky,
nejsme ve stavu, abychom takový stroj sestrojili.
Fajn, další vlastností vědomí je,
že přichází ve sjednocených vědomých polích.
Nemám odděleně vjem lidí přede mnou,
zvuku svého hlasu, tlaku mých bot
na podlahu, ale jeví se mi
jako součást jednotného většího vědomého pole,
které se rozpíná dopředu a dozadu.
Tohle je klíč k porozumění
enormní síly vědomí.
Prozatím jsme toho nebyli schopni dosáhnout u robota.
Neúspěchy robotiky se odvíjejí od faktu,
že nevíme, jak stvořit vědomého robota.
Nemáme stroj, který by dokázal takovéto věci.
Fajn, další vlastností vědomí
po těchto podivuhodných sjednocených polích vědomí je,
že funguje v našem chování kauzálně.
Dám vám vědeckou demonstraci tím, že zvednu ruku,
ale jak je to možné?
Jak se stane, že nějaká myšlenka v mém mozku
může hýbat materiálními předměty?
Prozradím vám to.
Tedy spíše, neznáme kompletní odpověď,
ale víme základní část odpovědi, tedy to,
že sekvence neuronů přerušuje svou aktivitu
v místě, kde se vylučuje acetylcholin,
tedy na konci axonu motorických neuronů.
Omlouvám se za používání filozofické terminologie,
ale když dochází k jeho vylučování na konci axonu motorických neuronů,
děje se v iontových kanálech celá skupina podivuhodných věcí,
takže se ta zatracená ruka zvedne.
Přemýšlejte o tom, co jsem vám právě řekl.
Jiná a stejná událost:
Moje vědomé rozhodnutí zvednout ruku
má úroveň popisu, kde má všechny tyto
hmatové duševní kvality.
Je to myšlenka v mém mozku, ale současně
je to spojené s vylučováním acetylcholinu
a děláním celé řady dalších věcí,
zatímco se to propracovává z motorického kortexu
dolů přes nervová vlákna do ruky.
To nám říká, že náš tradiční slovník
pro diskusi o těchto věcech je naprosto zastaralý.
Jedna stejná událost má úroveň popisu
v neurobiologických pojmech a jinou úroveň popisu
v mentálních pojmech a to jde o tu samou událost.
Takhle příroda funguje. Takhle je možné,
aby vědomí fungovalo kauzálně.
Takže když tohle víme,
tohle všechno o různých vlastnostech vědomí,
vraťme se zpět a zodpovězme některé z původních námitek.
První, kterou jsem zmiňoval, zněla, že vědomí neexistuje,
že je to iluze. To jsem už zodpověděl.
Nemyslím si, že se tím musíme znepokojovat.
Ale ta druhá měla neuvěřitelný vliv
a může nás stále pronásledovat, totiž:
„Pokud vědomí existuje, je ve skutečnosti něčím jiným.
Je to počítačový program, který běží v našem mozku,
takže abychom vytvořili vědomí,
musíme vytvořit správný program.
Zapomeňte na hardware. Jakýkoli hardware bude stačit,
pokud bude dostatečně velký a stabilní, aby tento program udržel."
Teď už víme, že tohle je špatně.
Každý, kdo o počítačích něco ví,
může vidět, že je to špatně, protože výpočet
je definován jako manipulace se symboly,
obvykle pomocí jedniček a nul, ale může to být cokoli.
Můžete naprogramovat algoritmus
ve dvojkové soustavě, což je definující stopa
počítačového programu.
Ale víme, že je to čistě syntaktické. Symbolické.
Víme, že skutečné lidské vědomí má něco víc než jen tohle.
K syntaxi má navíc význam.
Má sémantiku.
Teď k té polemice, vymyslel jsem ji před 30 --
ach můj bože, nechci na to ani pomyslet --
před více než 30 lety,
ale je tu i hlubší polemika implicitně obsažena v tom, co jsem vám už řekl,
a chci vám ji alespoň stručně představit:
Vědomí vytváří realitu nezávislou na pozorovateli.
Vytváří realitu peněz, vlastnictví, vlády,
manželství, konferencí v CERNu,
koktejlových večírků a letních dovolených,
přičemž všechno tohle je výtvorem vědomí.
Jejich existence je vůči pozorovateli relativní.
Je relativní vůči vědomým agentům, že kus papíru
jsou peníze, že skupina budov je univerzita.
Nyní se zamyslete nad výpočty.
Jsou absolutní, podobně jako síla, hmotnost či gravitační přitažlivost?
Anebo jsou relativní vůči pozorovateli?
Některé výpočty jsou vnitřní.
Sečtu dva a dva a dostanu čtyři.
To platí nezávisle na tom, co si o tom kdokoli myslí.
Ale když vytáhnu svoji kalkulačku
a provedu výpočet, jediný vnitřní fenomén
je elektronický obvod a jeho chování.
To je jediný absolutní fenomén.
Zbytek je námi interpretovaný.
Výpočet existuje pouze relativně vůči vědomí.
Ať už vykonává výpočet vědomý agent,
anebo používá nějaký nástroj, interpretaci výpočtu provádí vždy on.
To neznamená, že výpočet je nahodilý,
za tenhle nástroj jsem dal hodně peněz.
Ale cloumá s námi tento přetrvávající zmatek
mezi objektivitou a subjektivitou jakožto vlastností reality
a objektivitou a subjektivitou jakožto vlastností tvrzení.
Závěr mé přednášky zní takto:
Můžete disponovat zcela objektivní vědou,
vědou, kdy tvoříte zcela objektivně pravdivá tvrzení
o sférách, jejichž existence je subjektivní,
jejichž existence je v lidském mozku,
který se skládá ze subjektivních stavů vnímání,
pociťování nebo uvědomění.
Takže námitka, že nemůžete disponovat objektivní vědou o vědomí,
protože je subjektivní, kdežto věda je objektivní, je jen slovní hříčkou.
Je to špatná slovní hříčka o objektivitě a subjektivitě.
Můžete pronášet objektivní tvrzení
o sféře, která je v oblasti existence subjektivní,
to ostatně neurologové běžně dělají.
Vezměte si pacienty, kteří trpí bolestmi,
a zkuste si na ně aplikovat objektivní vědu.
Fajn, slíbil jsem, že zneškodním všechny tyhle námitky,
a už mi na to nezbývá zrovna moc času,
ale dovolte mi pár z nich ještě zneškodnit.
Řekl jsem, že behaviorismus měl být
jednou z největších trapností naší intelektuální kultury,
protože odmítá moment, kdy o něm přemýšlíte.
Jsou vaše mentální stavy identické s vaším chováním?
Přemýšlejte o rozdílu mezi pociťováním bolesti
a samotným chováním při bolesti.
Nechci předvádět toto chování, ale mohu vám říct,
že mě teď nic nebolí.
Takže je to očividný omyl. Jak se mohli takové chyby dopustit?
Tou chybou bylo -- a můžete si o tomhle přečíst mnoho
článků a budete se s tím setkávat stále dokola --
že si mysleli, že když přijmete neredukovatelnou existenci
vědomí, vzdáváte se vědy.
Vzdáváte se 300 let lidského pokroku
a lidských nadějí a všech těchto věcí.
Zpráva, kterou bych chtěl za sebou zanechat, zní:
Vědomí musí být přijato
jako ryzí biologický fenomén
a musí se stát předmětem vědecké analýzy
stejně jako ostatní fenomény v biologii
nebo ostatně ve vědě jakožto celku.
Děkuji mnohokrát.
(Potlesk)