E ciudat să vorbim despre abilitare,
pentru că atunci când vorbim de abilitare cel mai mult ne afectează poveștile.
Vreau să încep cu o poveste banală.
Cum e să fii femeie tânără în India?
Mi-am petrecut ultimii 27 ani de viață în India.
Am trăit în trei orașe mici, în două orașe mari
și am avut parte de mai multe experiențe.
Când aveam șapte ani,
un meditator privat care venea la noi să mă învețe matematică
m-a molestat.
Îmi punea mâna sub fustă...
Îmi punea mâna sub fustă și-mi spunea că știe cum să mă facă să mă simt bine.
La 17 ani un băiat de la liceul meu a răspândit un email
care detalia toate agresiunile sexuale pe care putea să mi le facă
pentru că nu l-am băgat în seamă.
La 19 ani am ajutat o prietenă,
măritată cu forța de părinți cu un bărbat mai în vârstă,
să scape de o căsnicie abuzivă.
La 21 de ani, când mă plimbam cu o prietenă pe drum într-o după-masă,
un bărbat și-a dat jos pantalonii și s-a masturbat în fața noastră.
Am strigat după ajutor și n-a venit nimeni.
La 25 de ani, când mă întorceam seara singură acasă,
doi bărbați pe motocicletă m-au atacat.
Am stat două nopți în spital pentru a-mi reveni din traumă și răni.
De-a lungul vieții am văzut femei — rude, prietene, colege —
care au trăit astfel de experiențe, dar care vorbesc rar despre ele.
Pe scurt, viața în India nu-i ușoară.
Dar azi n-am de gând să vă vorbesc despre această teamă,
ci despre lucrurile interesante pe care le-am aflat condusă de această frică.
Ce s-a întâmplat într-o noapte în decembrie 2012 mi-a schimbat viața.
O fată tânără, o studentă de 23 ani,
s-a urcat într-un autobuz în Delhi cu prietenul ei.
Erau șase bărbați în autobuz, tineri din cei pe care îi vezi zi de zi în India.
Relatarea cutremurătoare a ceea ce a urmat
s-a reluat la nesfârșit în media indiană și internațională.
Fata a fost violată repetat,
a fost penetrată cu forța cu o bară groasă,
bătută, mușcată și lăsată să moară.
Prietenului ei i-au pus căluș, l-au agresat și l-au lăsat inconștient.
Ea a murit în 29 decembrie.
Când cei mai mulți dintre noi ne pregăteam să întâmpinăm noul an,
India se scufunda în întuneric.
Pentru prima data în istoria noastră,
bărbații și femeile din orașele indiene s-au trezit în fața adevărului groaznic
despre starea reală a femeilor din țară.
Ca multe alte femei tinere, am fost absolut îngrozită.
Nu-mi venea să cred că așa ceva se poate întâmpla în capitala țării.
Eram furioasă și frustrată,
dar înainte de toate m-am simțit total neputincioasă.
Dar ce poți face?
Unii scriu bloguri, alții ignoră, alții participă la proteste.
Le-am făcut și eu pe toate. De fapt asta făceau toți acum doi ani.
Media era plină de povești
despre toate faptele cumplite de care erau în stare bărbații indieni.
Erau asemuiți cu animale, cu bestii reprimate sexual.
De fapt, atât de străin și de neimaginat a fost evenimentul pentru mintea indiană
încât reacția pe care au avut-o media, publicul și politicienii indieni
a dovedit un lucru:
nimeni nu știa ce să facă.
Și nimeni nu voia să-și asume răspunderea.
De fapt iată aici câteva din comentariile nemiloase
făcute în presă de către persoane publice
ca reacție la violența sexuală împotriva femeilor în general.
Primul a fost făcut de un membru al Parlamentului,
al doilea de un lider spiritual,
iar al treilea de avocatul apărării,
când fata lupta pentru viața ei și a murit.
Ca o femeie care a urmărit asta zi de zi, eram obosită.
Ca autoare și activistă pentru egalitatea între sexe am scris mult despre femei.
Dar de data asta mi-am dat seama că e altceva.
O parte din mine și-a dat seama că și eu eram o parte din acea tânără,
și m-am hotărât să schimb lucrurile.
Așa că am făcut ceva spontan, în grabă.
M-am înscris pe o platformă de jurnalism public numită iReport
și am vorbit într-un videoclip despre ce se întâmpla în Bangalore.
Am vorbit despre ce simțeam, despre realitățile de la fața locului,
și am vorbit despre frustrările vieții din India.
În câteva ore, blogul s-a răspândit mult
și au început să curgă comentariile și impresiile din toată lumea.
În acel moment am înțeles câteva lucruri.
Primul, că tehnologia era la îndemâna multor femei tinere ca mine.
Al doilea, că la fel ca mine majoritatea tinerelor
nu prea o foloseau pentru a-și exprima opiniile.
Al treilea, mi-am dat seama pentru prima dată că vocea mea conta.
În lunile care au urmat am scris despre o serie de evenimente din Bangalore
ignorate de sursele principale de știri.
În parcul Cubbon, un parc important din Bangalore,
m-am întâlnit cu peste 100 de oameni
și au venit grupuri de bărbați tineri
purtând fuste, pentru a demonstra că îmbrăcămintea nu atrage violul.
Când am relatat aceste evenimente
am simțit că dețin controlul, am simțit că am un mijloc
de a elibera toate emoțiile pe care le aveam înăuntru.
Am participat la marșul de la primărie unde studenții țineau pancarte cu
„Omorâți-i, spânzurați-i.”
„N-ai face asta mamei sau surorilor tale.”
Am fost la o adunare unde cetățenii veniți cu lumânări
au vorbit deschis despre problema violenței sexuale.
Am înregistrat multe bloguri
[Am surori și o verișoară care locuiesc la oraș și în străinătate,
dar nu se plâng de probleme zilnice cum spui tu.]
Reacțiile lor mă derutau.
Pe lângă comentariile încurajatoare din toată lumea, veneau și unele crude.
Unii m-au făcut ipocrită, victimă, susținătoare a violului.
Unii au spus chiar că aș avea un motiv politic.
Dar comentariul acesta descrie cumva ceea ce discutăm astăzi aici.
Dar aveam să descopăr curând că asta nu e tot.
Oricât de puternică m-aș fi simțit cu noua libertate
pe care mi-o dădea canalul de jurnalism public,
m-am găsit într-o situație nefamiliară.
Prin august anul trecut am intrat pe Facebook și mă uitam prin noutăți
și am observat un link distribuit de prietenii mei.
Am dat click pe acel link și am ajuns la un articol al unei fete din SUA
pe nume Michaela Cross.
Articolul era intitulat
„India: povestea pe care n-ai vrea s-o auzi.”
În acest articol povestea experiența ei personală cu hărțuirea sexuală în India.
Scria: „Nu ai cum te pregăti pentru ochi,
ochii care îmi priveau corpul ca și cum ar avea un drept asupra lui,
cu aceeași expresie, fie că le întâlneam privirea, fie că nu.
Când mergeam la vânzătorul de fructe sau la croitor,
mă fixau cu priviri atât de ascuțite, care parcă mă tăiau felie cu felie.”
Spunea că India e un paradis al călătorului și un iad al femeii.
Spunea că au pândit-o, au pipăit-o și s-au masturbat în fața ei.
Mai apoi în seara aceea articolul a făcut valuri,
s-a dat la știri în lumea întreagă.
Toți îl discutau, avea peste un milion de vizionări,
1000 de comentarii și distribuiri.
M-am văzut martora unui lucru foarte asemănător.
Media era prinsă în acest cerc vicios de opinii și izbucniri
și fără niciun rezultat.
În noaptea aceea am rămas pe gânduri cum aș putea să reacționez
și m-am găsit plină de îndoială.
Vedeți, ca scriitoare am privit problema ca observator.
Ca indiancă, mi-era rușine și nu-mi venea să cred.
Iar ca activistă vedeam lucrurile ca un apărător al drepturilor.
Dar ca jurnalistă publică m-am simțit brusc foarte vulnerabilă.
Adică iată o tânără care folosea un canal pentru a vorbi de experiența ei, ca mine,
și totuși mă simțeam neliniștită.
Vedeți, nu-ți spune nimeni niciodată
că adevărata abilitare vine din a-ți da ție însăți
voie să gândești și să acționezi.
Abilitarea e zugrăvită adesea ca un ideal, ca un rezultat minunat.
Când vorbim de abilitare, vorbim adesea despre a da oamenilor acces la materiale,
a le da acces la instrumente.
Dar de fapt abilitarea e o emoție, e un sentiment.
Primul pas către abilitare
e să-ți dai autoritatea,
cheia către o voință independentă.
Și pentru femeile de pretutindeni, indiferent cine suntem și de unde venim,
e pasul cel mai greu.
Ne e teamă de sunetul propriei voci pentru că înseamnă recunoaștere,
dar asta ne dă puterea de a ne schimba mediul.
Fiind confruntată cu atât de multe feluri diferite de realitate,
nu știam cum să judec, pentru că nu știam ce va însemna pentru mine.
Mi-era teamă să judec pentru că nu știam ce va fi
dacă nu susțin opinia acestei fete.
Nu știam ce va însemna pentru mine să contrazic adevărul altcuiva.
Și totuși era ușor.
Trebuia să decid: să vorbesc sau să tac?
După ce m-am gândit mult, am înregistrat un videoblog ca răspuns
și i-am spus Michaelei că India are mai multe fețe.
Am încercat de asemenea să-i explic
că va fi bine
și mi-am exprimat regretul pentru ce i s-a întâmplat.
Peste câteva zile am fost invitată să vorbesc cu ea în direct
și pentru prima dată m-am adresat acestei fete pe care n-o cunoșteam,
care era așa departe, dar față de care mă simțeam atât de aproape.
De când a ieșit acest articol la lumină,
mai mulți tineri ca oricând discutau despre hărțuirea sexuală în campus.
Iar universitatea la care studia Michaela i-a oferit sprijinul de care avea nevoie.
Universitatea a luat chiar măsuri de a pregăti studenții,
de a le da aptitudinile necesare pentru a înfrunta probleme ca hărțuirea.
Pentru prima dată am simțit că nu sunt singură.
Vedeți, dacă am învățat ceva
ca jurnalistă publică activă de-a lungul ultimilor câțiva ani,
este nevoia stringentă, ca societate, de a căuta activ
căile prin care să ne putem face auzite vocile.
Nu ne dăm seama că, atunci când ne ridicăm,
nu ne ridicăm doar ca indivizi,
ne ridicăm pentru comunitățile noastre, pentru prietenii și colegii noștri.
Majoritatea spunem că femeilor li se neagă drepturile.
Dar adevărul e că adesea femeile își neagă singure aceste drepturi.
Într-un sondaj recent în India,
95 % dintre femeile care lucrează în IT, aviație, turism și centre de apel
au spus că nu se simt în siguranță când se întorc acasă singure, seara târziu.
În Bangalore, de unde sunt eu, numărul este de 85 %.
În zonele rurale din India,
dacă e să ne luăm după violurile în grup recente din Badaun
și atacurile cu acid din Odisha și Aligarh
trebuie să acționăm cât mai curând.
Nu mă înțelegeți greșit,
problemele pe care le vor avea femeile când își vor spune povestea sunt reale.
Dar trebuie să începem să căutăm și să încercăm să identificăm canale
pentru a participa în sistemul nostru și să nu credem orbește ce spune media.
Astăzi, mai multe femei ca niciodată se ridică și contestă guvernarea Indiei,
iar asta e consecința curajului.
A crescut de șase ori numărul femeilor care raportează o hărțuire,
iar guvernul a aprobat o modificare a dreptului penal în 2013
pentru a proteja femeile împotriva atacului sexual.
În încheiere, aș vrea doar să vă spun
că știu că mulți dintre noi de aici avem propriile secrete.
Dar hai să vorbim deschis.
Hai să ne învingem rușinea și să vorbim.
Ar putea fi o platformă, o comunitate,
cineva drag, oricine și orice alegeți,
dar hai să vorbim deschis.
Adevărul e că sfârșitul acestei probleme
începe cu noi.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)