Kalbėti apie įgalinimą yra labai keista,
nes kalbant apie tai,
mus labiausiai paveikia istorijos.
Taigi kalbą noriu pradėti, kasdienine istorija.
Koks išties yra jaunos moters Indijoje gyvenimas?
Pastaruosius 27 metus aš gyvenau Indijoje,
iš viso trijuose mažuose miesteliuose,
dviejuose didžiuosiuose miestuose
ir gyvenant juose nutiko štai tokie dalykai:
Kai aš buvau septynerių,
privatus matematikos mokytojas,
kuris mokydavo mane namie, ištvirkino mane.
Jis padėjo savo ranką po mano sijonu.
Jis padėjo ranką man po sijonu ir pasakė,
jog jis žino kaip padaryti, kad man būtų gera.
Man būnant 17 metų, vaikinas iš aukštosios mokyklos,
išplatino elektroninį laišką,
kalbėdamas apie begalę seksualinių dalykų,
kuriuos jis galėtų man padaryti,
tik todėl, jog mokykloje aš nekreipiau į jį dėmesio.
Būdama 19 metų, aš padėjau savo draugei,
kurios tėvai prieš jos valią, privertė vesti daug senesnį vyrą,
aš padėjau jai pasprukti nuo ją užgauliojančio vyro.
Būnant 21, man einant kartu su drauge,
vieną vasaros popietę,
vyras prieš mus nusimovė kelnes
ir masturbavosi prieš mūsų akis.
Mes šaukėmės žmonių pagalbos, bet niekas neatėjo.
Kai buvau 25, vieną kartą ėjau namo vakare
du vyrai ant motociklo užpuolė mane.
Aš praleidau dvi dienas ligoninėje,
kol atsigavau po traumos ir sužalojimų.
Taigi per savo gyvenimą, man teko sutikti moterų -
šeimų, draugų, bendradarbių -
kurios išgyveno, tuos pačius nutikimus.
Tačiau jos retai apie tai kalba.
Taigi švelniai tariant gyvenimas Indijoje nėra lengvas.
Bet šiandien aš atvykau čia ne tam, jog kalbėčiau apie baimę.
Aš noriu prabilti apie mokymosi kelią,
kuriuo, tik dėka savo baimės dabar žengiu.
Tai kas nutiko vieną 2012 metų gruodžio naktį,
pakeitė mano gyvenimą.
Taigi, jauna 23 metų studentė su savo draugu,
įlipo į autobusą Delhi mieste.
Autobuse buvo šeši tipiniai jaunuoliai,
tokius kokius galima sutikti kiekvieną dieną Indijoje
ir šiurpą keliantys įvykiai,
kurie buvo kartojami, kurį laiką,
Indijos, bei tarptautinėje spaudoje.
Ta mergina buvo keletą kartų įžaginta
ir išprievartauta su buku strypu,
sumušta, sukandžiota ir palikta mirti.
Jos draugas buvo surištas
ir partrenktas be sąmonės.
Ji mirė gruodžio 29-ąją dieną.
Tuo metu, kai dauguma mūsų,
ruošiesi naujųjų metų sutiktuvėms,
Indija paskendo tamsoje...
Pirmą kartą Indijos istorijoje,
vyrai ir moterys daugelyje miestų,
suvokė siaubingą tiesą,
apie tikrąją moterų padėtį šalyje.
Kaip ir daugelis kitų jaunų moterų,
aš buvau neįtikėtinai įbauginta.
Netikėjau, jog toks įvykis,
galėtų nutikti sostinėje.
Aš buvau be galo įniršusi ir sutrikusi,
bet visų svarbiausia, jog jaučiausi visiškai bejėgė.
Na, bet išties ką gi galime padaryti, tiesa?
Kai kurie rašo tinklaraščius, kai kurie ignoruoja,
kiti prisijungia prie protesto akcijų.
Aš dariau visa tai, iš tiesų tai buvo,
ką visi prieš du metus darė.
Tuo metu spauda buvo užtvindyta
siaubingomis istorijomis,
apie Indijos vyrų smurtavimą.
Jie buvo sulyginami
su žvėrimis, pilnais seksualinų fantazijų.
Išties toks svetimas ir neįtikėtinas buvo šis įvykis
Indų galvose,
jog Indijos spaudos atsakas,
įrodė, kad
niekas nežinojo ką daryti toliau.
Ir žinoma niekas nenorėjo, prisiimti atsakomybės.
Išties štai keletas abejingų žmonių komentarų,
kurie buvo publikuojami,
labai gerai žinomų žmonių
tai buvo jų atsakas, į seksualinį smurtą ir patyčias kuriuos patiria moterys.
Pirmasis buvo parašytas parlamento nario,
antrasis dvasinio lyderio,
ir trečiasis atsakovo advokato,
kol tuo metu mergina kovojo už gyvybę
ir vėliau mirė.
Aš pavargau stebėti, tai besikartojant
diena iš dienos.
Kaip rašytoja, bei lyčių gynėja,
aš parašiau daug straipsnių apie moteris,
bet greitai suvokiau jog šis atvejis yra kitoks,
nes dalis manęs, susitapatino
su įžagintąją jauna moterimi.
Tada nusprendžiau, jog noriu tai pakeisti.
Aš padariau kai ką spontaniško, paskubomis.
Prisijungiau prie piliečių žurnalistų programos,
pavadintos „iReport“
ir įrašiau vaizdinį įrašą, kuriame kalbėjau
apie gyvenimą Bangalore.
Taip pat apie savo jausmus,
apie kasdienius nutikimus,
apie nusivylimą gyvenimu Indijoje.
Per kelias valandas, mano įrašas pasklido labai plačiai,
komentarai, bei mintys pasipylė
iš viso pasaulio.
Tą momentą keli dalykai man paaiškėjo:
pirma, jog technologijos yra visada šalia mūsų,
ypatingai tarp mano amžiaus moterų.
Antra, daug jaunų merginų, kaip ir aš
niekada nesinaudoja internetu savo mintims išreikšti.
Trečia, aš suvokiau jog pirmą kartą gyvenime mano nuomonė
buvo tikrai svarbi.
Taigi sekančiais mėnesiais,
rašiau apie įvykius kurie vyko Bangalore
ir kuriems neatsirado vietos pagrindinėse naujienose.
Cubbon parke, kuris yra vienas didžiausių Bangalore,
susirinko grupė žmonių,
dauguma vyrai,
kurie sutiko dėvėti sukneles,
norėdami parodyti jog apranga, neskatina prievartavimo.
Kai paviešinau šias demonstracijas,
pasijutau jog tai būdas kuriuo,
galiu išleisti visas manyje glūdinčias emocijas.
Aš lankiausi keliuose piketuose,
kur studentai laikė plakatus su užrašais,
„Užmiškit juos, pakarkit juos“
„Jūs niekada nepadarytumėte to savo mamoms ar seserims“
Aš ėjau į visuomeninės grupės
susitikimus žvakių šviesoje,
kur žmonės susirinkdavo kalbėtis apie seksualinės prievartos problemas,
aš prisimenu daug savo rašinių,
kuriuose aprašiau, kokia nerami padėtis buvo
Indijoje tuo metu.
Tačiau žmonių reakcijos,
buvo labai trikdančios.
Dauguma žmonių iš viso pasaulio mane palaikė,
tačiau buvo ir žiaurių žmonių,
mane vadino veidmaine,
prievartautojų gynėja ar prievartavimo auka.
Kai kurie manė, jog aš turiu kažkokį politinį motyvą.
Bet vienas iš tų komentarų, pasako viską,
apie ką mes susirinkome padiskutuoti šiandien.
Bet aš greitai supratau, kad tai ne viskas.
Nors jaučiausi gana įgalinta,
turėdama saviraiškos galimybę,
kurią man suteikė žurnalistika.
Nutiko, taip jog atsidūriau, keblioje padėtyje.
Praėjusiųjų metų rugsėjo mėnesį, aš prisijungiau į Facebook,
perskaičiau naujienų skiltį
ir ten radau nuorodą,
kuria dalinosi mano draugai.
Aš įėjau į tą puslapį ir pamačiau
jaunos Amerikiečių merginos
Michaela Cross pranešimą.
Pranešimas buvo pavadinimu
„Indija ir istorija kurios jūs niekada nenorėtumėte išgirsti.“
Pranešime, ji atpasakojo jos pirmąją,
seksualinio priekabiavimo patirtį Indijoje.
Ji rašė, „Jog niekas negalėtų paruošti,
tiems vulgariems žvilgsniams,
kurie taip gašliai nužiūrinėdavo mano kūną,
vyrai nė nesivargino,
pakeisti veido išraiškos, kai aš pažvelgdavau į juos.
Einant pro vaisių pardavėją ar siuvėją,
vyrų žvilgsniai buvo tokie aštrūs,
jog galėjau justi kaip jie mane pjaustė, gabalėlį po gabalėlio“
Ji pavadino Indiją keliautojo rojumi ir moters pragaru.
Ji rašė, jog buvo sekama ir liečiama,
vyrai masturbavosi į ją žiūrėdami.
Tą patį vakarą, įrašas pasklido it virusas.
Jis buvo naujienų pranešimuose visame pasaulyje.
Daugelis diskutavo, įrašas sulaukė
virš milijono peržiūrų,
tūkstančius komentarų ir pasidalinimu
aš jaučiausi, lyg dar kartą matyčiau
tuos dalykus kurie nutiko man.
Žiniasklaida buvo užstrigusi nesibaigiančiame rate,
tarp nuomonių ir nevaldomų protrūkių
ir jokios išvados.
Taigi, tą vakarą aš atsisėdau ir svarsčiau,
kaip aš turėčiau elgtis,
aš buvau pilna dvejonių.
Kaip rašytoja aš žvelgiau į tai,
kaip įvykių stebėtoja,
tačiau, kaip Indijos pilietė jaučiau gėdos ir beviltiškumo jausmą,
tačiau kaip moterų teisių gynėja, norėjau apginti jų teises.
Bet kaip pilietė žurnalistė,
pasijutau lengvai pažeidžiama.
Tada supratau, jog kaip ir aš ta jauna mergina,
naudojosi internetu, tam jog
pasidalintų savo patirtimi, kaip ir aš,
bet kažkodėl aš jaučiausi nerami.
Nes niekas nėra man sakęs,
jog esame laisvi, tik davę sau pačiam leidimą,
galvoti ir daryti, tai kas yra būtina.
Kai kalbame apie įgalinimą,
dažniausiai tai skamba lyg idealas.
kalbėdami apie įgalinimą turime omenyje
leidimą naudotis įvairiais reikmenimis,
ar tam tikra įranga ar įrankiais.
Bet mano nuomone, įgalinimas yra emocija,
tai yra jausmas.
Pirmas žingsnis į įgalinimą
yra suteikti sau pačiai leidimą,
ir moterims visame pasaulyje,
nesvarbu, kas jos yra ar iš kur jos,
tai pats sunkiausias žingsnis.
Mes bijome savo paties balso skambesio,
mes bijome leisti sau kalbėti, tačiau tai ir yra
jėga keičiantį aplinkinį pasaulį.
Šioje situacijoje kurioje susidūriau,
su daugybe skirtingų nuomonių
ir dvejonių, nežinojau kaip jas vertinti
nes bijojau, kokios būtų to pasekmės.
Bijojau vertinti, nes nežinojau kas nutiktų,
jei nepalaikyčiau tos merginos pažiūrų.
Aš nežinojau kokią,
įtaką tai turėtų man, jei prieštaraučiau kieno nors tiesai.
Bet išties viskas buvo paprasta.
Reikėjo tik priimti sprendimą:
ar išsikalbėti apie tai ką jaučiu, ar tyliai kentėti?
taigi po kurio laiko svarstymų ir dvejonių,
įrašiau įrašą, kaip atsaką į tos merginos pasakojimą,
ir pasakiau Michaela,
jog Indija yra labai daugiaspalvė šalis
ir dar bandžiau paaiškinti,
jog viskas bus gerai,
bei išreiškiau jai užuojauta dėl to, kas nutiko.
Po kelių dienų aš buvau pakviesta,
pasikalbėti gyvai
televizijos studijoje su ta mergina,
kurios aš niekada nesutikau ir nemačiau,
tačiau jaučiausi tokia artima jai.
Nuo tada, kai reportažas buvo paviešintas,
labai daug jaunų žmonių,
diskutavo apie seksualinį priekabiavimą mūsų universiteto miestelyje,
bei universitete kuriame Michaela mokėsi,
jei buvo suteikta pagalba.
Universitetas netgi nusprendė,
apmokyti studentes,
kaip apsiginti,
seksualinio priekabiavimo atveju,
ir pirmą kartą aš pasijutau, jog nesu viena.
Jei ko ir išmokau,
per pastaruosius
keletą metų, būdama aktyvi pilietiškumo žurnalistė,
tai jog mūsų visuomenei reikia ieškoti,
naujo būdo, kuriuo galėtume išreikšti savo nuomonę.
Mes nesuvokiame, jog pasisakydami
mes ne tik pasireiškiame kaip asmenys,
mes esame bendruomenės balsas, mes kalbame
už mūsų padėtyje esančius žmones.
Dauguma mūsų mano, jog moters teisės yra apribotos,
bet dažniausiai,
tai pačios moterys apriboja savo pačių teises.
Paskutinėje apklausoje vykusioje Indijoje,
95 procentai moterų, dirbančių informacinėse technologijose
aviacijoje ir paslaugų srityje,
teigė, jog nesijaučia saugios grįždamos namo vienos,
vakare baigus darbą.
Bangalore iš kur aš kilusi,
šis skaičius siekia 85 procentus.
Kaimo vietovėse,
pastaruoju metu, vyksta grupiniai prievartavimai
bei užpuolimai apipilant rūgštimi,
kitos teritorijos seka jų pėdomis.
Todėl mums reikia veikti nedelsiant.
Nesupraskite manęs klaidingai,
iššūkiai su kuriais susidurs moterys,
papasakodamos savo istorijas, bus didžiuliai,
tačiau mums reikia pradėti ieškoti,
naujų būdų kuriais
galėtume aktyviai pasireikšti,
nes šiuo metu mes pasikliaujame spaudos naujienomis aklai.
Šiuo metu daugiau moterų nei bet kada,
stoja už savo teisės ir nebepasitiki
Indijos vyriausybe,
visą tai yra drąsių moterų pasiektas rezultatas.
Šešiskart daugiau moterų,
praneša apie priekabiavimą
Vyriausybė 2013 metais išleido,
Baudžiamosios įstatymo pataisą,
kuria siekia apginti moteris nuo seksualinių užpuolimų.
Baigdama šią kalbą,
noriu pridurti,
jog kiekvienas iš mūsų šiame kambaryje turi savo paslaptis,
bet mes turime išmokti pasipasakoti.
Nugalėkime gėdos jausmą ir pasisakykime.
Galite pasisakyti čia ar tiesiog savo bendruomenėje,
kur tai bebūtų,
prabilkite apie tai.
Tiesa ta, jog šios problemos sprendimas,
prasideda mumyse.
Ačiū jums.
(Plojimai)