Jag hade aldrig kunnat tänka mig
att en 19-årig självmordsbombare
faktiskt skulle lära mig något mycket viktigt.
Men det gjorde han.
Han lärde mig att aldrig ta något för givet
om någon man inte känner.
En torsdag morgon i juli 2005
klev bombaren och jag, ovetande,
på samma tunnelbanevagn samtidigt,
och stod uppenbarligen bara någon meter ifrån varandra.
Jag såg honom inte.
Jag såg faktiskt ingen.
Man vet bättre än att titta på någon på tunnelbanan,
men jag gissar att han såg mig.
Jag gissar att han tittade på oss alla
när hans hand väntade över avtryckaren.
Jag har ofta undrat: Vad tänkte han?
Särskilt under de där sista sekunderna.
Jag vet att det inte var personligt.
Han var inte ute efter att döda eller lemlästa mig, Gill Hicks.
Jag menar - han kände inte mig.
Nej.
Istället gav han mig
en otillbörlig och oönskad etikett.
Jag hade blivit fienden.
För honom var jag "den andra",
en av "de andra", som i motsats till "oss".
Etiketten "fiende" tillät honom att inte se oss som människor.
Den tillät honom att trycka på den där knappen.
Och han var urskillningslös.
26 värdefulla liv togs enbart i min vagn,
och mitt blev nästan ett av dem.
På den tid det tar att ta ett andetag
kastades vi in i ett mörker som var så enormt
att man nästan kunde röra vid det;
som jag föreställer mig att det är att vada genom tjära.
Vi visste inte att vi var fienden.
Vi var bara en skara pendlare som bara några minuter tidigare
hade följt tunnelbaneetiketten:
ingen direkt ögonkontakt,
inget prat
och absolut ingen konversation.
Men för att skingra mörkret
försökte vi nå varandra.
Vi hjälpte varandra.
Vi ropade ut våra namn,
lite som ett upprop,
och väntade på svar.
"Jag är Gill. Jag är här.
Jag lever.
OK."
"Jag är Gill.
Här.
Vid liv.
OK."
Jag kände inte Alison.
Men jag lyssnade efter hur hon meddelade sin närvaro med jämna mellanrum.
Jag kände inte Richard.
Men det var viktigt för mig att han överlevde.
Allt jag delade med dem
var mitt förnamn.
De visste inte
att jag var avdelningschef på Design Council.
Och här är min kära portfölj,
som också räddades den där morgonen.
De visste inte att jag publicerade tidskrifter om arkitektur och design,
att jag var ledamot i Royal Society of Arts,
att jag klädde mig i svart -
gör det fortfarande -
att jag rökte cigariller.
Jag röker inte cigariller längre.
Jag drack gin och tittade på TED-föredrag,
fast drömde förstås aldrig om att jag en dag skulle stå
balanserande på proteser,
och hålla ett tal.
Jag var en ung kvinna från Australien som gjorde fantastiska saker i London.
Och jag var inte redo för att allt det skulle ta slut.
Jag var så fast besluten att överleva
att jag använde min scarf som tryckförband runt mina ben,
och jag utestängde allt och alla
för att fokusera, lyssna inåt,
vägledas enbart av instinkt.
Jag saktade ner min andning.
Jag lyfte upp mina lår.
Jag höll mig upprätt
och kämpade mot impulsen att sluta mina ögon.
Jag klamrade mig fast i nästan en timme,
en timme för att kontemplera hela mitt liv
fram till denna stund.
Kanske borde jag ha gjort mer.
Kanske kunde jag ha levt mer, sett mer.
Kanske borde jag ha sprungit, dansat, börjat med yoga.
Men min prioritet och mitt fokus var alltid mitt arbete.
Jag levde för att arbeta.
Vem mitt visitkort sade att jag var
var viktigt för mig.
Men det spelade ingen roll där nere i tunneln.
När jag till sist kunde känna den första beröringen
av en av mina räddare,
kunde jag inte tala,
inte säga ens ett litet ord, som "Gill".
Jag överlämnade min kropp till dem.
Jag hade gjort allt jag kunde göra
och nu var jag i deras händer.
Jag förstod
precis vem och vad mänsklighet verkligen är
när jag först såg ID-brickan
som gavs till mig när jag kom till sjukhuset.
Det stod:
"En okänd, antagligen kvinna."
En okänd, antagligen kvinna.
De fyra orden var min gåva.
Vad de klart och tydligt sade
var att mitt liv var räddat,
enbart på grund av att jag var människa.
Inga skillnader spelade någon roll
för hur otroligt långt räddningsarbetarna gick i sina ansträngningar
för att rädda mitt liv,
för att rädda så många okända de kunde,
med risk för sina egna liv.
För dem spelade det ingen roll om jag var rik eller fattig,
vilken hudfärg jag hade,
om jag var man eller kvinna,
min sexuella läggning,
vem jag röstade för,
om jag var utbildad,
om jag hade en religion eller inte.
Ingenting spelade någon roll
annat än att jag var ett värdefullt mänskligt liv.
Jag ser mig själv som ett levande faktum.
Jag är bevis på
att villkorslös kärlek och respekt inte bara kan rädda,
utan också omvandla liv.
Här är ett underbart foto av en av mina räddare, Andy, och jag
från förra året.
Tio år efter händelsen,
och här är vi, med armarna om varandra.
Genom allt det kaotiska
hölls min hand stadigt.
Mitt ansikte klappades försiktigt.
Vad kände jag?
Jag kände mig älskad.
Det som har skyddat mig från hat och hämndlystnad,
det som har gett mig mod att säga:
"Detta slutar med mig",
är kärlek.
Jag var älskad.
Jag är övertygad om att potentialen för utbredd positiv förändring
är absolut enorm,
för jag vet vad vi är kapabla till.
Jag vet hur fantastisk mänskligheten är.
Så detta ger mig några tämligen stora saker att fundera på
och några frågor för oss alla att tänka över:
Är inte det som förenar oss mycket större än vad som än kan splittra oss?
Måste det krävas en tragedi eller en katastrof
för att vi ska känna att vi hör samman som en art,
som människor?
Och när tar vi till oss vår tids visdom
och går bortom enbart tolerans
och rör oss mot acceptans
av alla de som bara är en etikett innan vi känner dem?
Tack.
(Applåder)