Никада нисам могла ни да замислим
да ће ми 19-годишњи бомбаш самоубица
заправо дати драгоцену лекцију,
али јесте било тако.
Научио ме је да никада не претпостављам ништа
ни о коме кога не познајем.
У четвртак ујутру јула 2005. године,
бомбаш и ја смо, не знајући,
ушли у исти вагон у исто време
и стајали смо, изгледа, на удаљености од само неколико корака.
Нисам га видела.
Заправо, нисам видела никога.
Знате да не треба да гледате ни у кога у метроу,
али претпостављам да је он видео мене.
Претпостављам да је гледао у све нас
док му је рука лебдела изнад прекидача за детонацију.
Често сам се питала о чему је размишљао,
посебно у тим последњим секундама.
Знам да није била лична ствар.
Није кренуо да убије или осакати баш мене, Џил Хикс.
Мислим, није ме познавао.
Не.
Уместо тога, обележио ме је
као неодобрену и нежељену.
Постала сам непријатељ.
За њега сам била „други“,
„они“, супротно од „нас“.
Ознака „непријатељ“ му је дозволила да нас дехуманизује.
Дозволила му је да притисне то дугме.
Није био селективан.
Само у мом вагону одузео је 26 драгоцених живота,
а умало се и ја нисам нашла међу њима.
У тренутку потребном да се удахне,
зароњени смо у толико велики мрак
да га је било скоро могуће додирнути;
тако замишљам гацање по катрану.
Нисамо знали да смо непријатељи.
Били смо само гомила путника који су, неколико минута раније,
пратили правила понашања у метроу -
нема директог контакта очима,
нема приче
и апсолутно никаквог разговора.
Међутим, док се тама подизала,
посезали смо ка другима.
Помагали смо једни другима.
Дозивали смо наша имена,
помало налик прозивци,
очекујући одговоре.
„Зовем се Џил. Овде сам.
Жива сам.
Океј.“
„Зовем се Џил.
Овде.
Жива.
Океј.“
Нисам познавала Алисон,
али сам слушала њено јављање на сваких неколико минута.
Нисам познавала Ричарда,
али ми је било битно што је преживео.
Све што су сазнали од мене
је моје име.
Нису знали
да сам директор одељења у „Већу за дизајн“.
Ево и моје драге ташне,
такође спашене тог јутра.
Нису знали да објављујем часописе за архитектуру и дизајн,
да сам члан Краљевског удружења уметника,
да сам обукла црно,
а и даље то радим,
да пушим цигарилосе.
Не пушим више цигарилосе.
Пила сам џин и гледала говоре на TED-у
и наравно, ни у сну нисам помислила да ћу једнога дана стајати овде,
балансирајући на простетичким ногама,
држећи говор.
Била сам млада жена из Аустралије која је радила изузетне ствари у Лондону
и нисам била спремна да се све то оконча.
Толико сам била одлучна у томе да преживим
да сам искористила своју мараму као стезач за горњи део својих ногу
и једноставно сам све и свакога потпуно искључила
да бих се усредсредила, ослушкивала себе,
да би ме водили само инстинкти.
Удисала сам плиће.
Подигла сам бутине.
Држала сам се у усправном положају
и борила против порива да затворим очи.
Издржала сам скоро један сат,
сат времена за размишљање о мом целокупном животу
до те тачке.
Можда је требало да урадим више ствари.
Можда је требало да живим више, видим више.
Можда је требало да идем на трчање, плес, упишем јогу.
Међутим, мој приоритет и фокус увек је био мој посао.
Живела сам да бих радила.
Оно ко сам била на визит карти
било ми је важно.
Међутим, то није било важно и доле, у том тунелу.
До тренутка када сам осетила први додир
једног од мојих спасилаца,
нисам могла да причам,
нисам могла да кажем ни малену реч, као што је „Џил“.
Предала сам им своје тело.
Учинила сам све што сам могла
и сада сам била у њиховим рукама.
Схватила сам
ко и шта је заиста људскост
када сам први пут видела идентификациону картицу
коју су ми дали када су ме примили у болницу.
На њој је писало:
„Непозната особа, по процени женског пола“.
Непозната особа, по процени женског пола.
Ове четири речи биле су мој дар.
Рекле су ми веома јасно
да ми је живот спашен
само због тога што сам људско биће.
Било какве разлике нису чиниле разлику
за невероватне ствари које су спасиоци били спремни да ураде
да би ми спасили живот,
да би спасили колико је год могуће непознатих људи
и ризикујући сопствене животе.
Њима није било важно да ли сам богата или сиромашна,
боја моје коже,
да ли сам жена или мушкарац,
моја сексуална оријентација,
за кога сам гласала,
да ли сам образована,
да ли сам верник или нисам.
Ништа није било важно
осим драгоценог људског живота.
Себе видим као живу чињеницу.
Ја сам доказ
да безусловна љубав и поштовање не само да могу спасити,
већ могу и променити животе.
Ево сјајне слике једног од мојих спасилаца, Ендија, и мене
од прошле године.
Десет година након тог догађаја
и ево нас, руку под руку.
Кроз цео хаос,
чврсто су ми држали руку.
Нежно су ме миловали по лицу.
Шта сам осећала?
Осећала сам се вољено.
Оно што ме је заштитило од мржње и жеље за осветом,
што ми је улило храбрости да кажем
да се то са мном завршава
је љубав.
Била сам вољена.
Верујем да је потенцијал за општу позитивну промену
заиста огроман
јер знам за шта смо способни.
Знам колико је човечанство сјајно.
Тако ме ово оставља са неким прилично великим стварима за размишљање
и питањима које сви ми треба да размотримо.
Да ли оно је што нас уједињује далеко веће од онога што нас може раздвојити?
Да ли треба да се деси трагедија или катастрофа
да бисмо се осетили дубоко повезани као врста,
као људска бића?
Када ћемо пригрлити мудрост свог доба
да бисмо се издигли изнад пуке толеранције
и кренули ка прихватању
свих оних који су само етикета док их не упознамо?
Хвала вам.
(Аплауз)