Kada je velečasni Džim Džons 1955. osnovao Narodni hram,
malo je onih koji su mogli da zamisle njegov zastrašujući kraj.
Ovom progresivnom religijskom pokretu je rasla popularnost i podrška
među nekim od najuvaženijih političara iz San Franciska.
Međutim, 1977. u sred razotkrivanja o ispiranju mozga i nasilju,
Džons se preselio sa nekoliko stotina pristalica
kako bi osnovao džonstaunsku komunu u Gvajani.
Predstavljajući se kao utopijski raj, kolonija je više ličila na logor,
a kad je kongresna delegacija stigla da ispita uslove u koloniji,
Džons je sproveo u delo poslednji plan.
18. novembra 1978, 909 muškaraca, žena i dece je umrlo
nakon što su ih naterali da popiju otrovan sok "flejvor ejd".
Taj jezivi prizor je od tad ovekovečen kao sažeti sleng
za jednoumlje i razmišljanje nalik onom u kultu:
"Popili su 'kul-ejd'."
Danas postoji na hiljade kultova širom sveta.
Važno je zapamtiti dve stvari u vezi s njima.
Prvo, nisu svi kultovi religiozni.
Neki su politički,
zasnovani na terapiji,
usmereni na samounapređenje
ili nešto slično.
A uprkos svemu,
nisu sve nove religije ono što smatramo kultovima.
Pa, šta tačno definiše naše savremeno razumevanje kultova
i zašto im se ljudi pridružuju?
Uopšteno govoreći, kult je grupa ili pokret
sa zajedničkom posvećenošću često ekstremnoj ideologiji
koju obično otelotvoruje harizmatični vođa.
I, dok malo njih ispadne smrtonosno kao Džonstaun ili Rajska kapija,
koja je okončana masovnim samoubistvom 39 ljudi 1997,
većini kultova su zajedničke neke osnovne karakteristike.
Tipični kult zahteva od svojih članova visok stepen posvećenosti
i u njemu se održava stroga hijerarhija,
razdvajaju se naivni podržavaoci i regruti
od unutrašnjeg poslovanja.
Oni tvrde da nude odgovore na najveća životna pitanja
kroz svoje doktrine,
zajedno sa željenim receptom za promenu
koji oblikuje novog člana u istinskog vernika.
I, najvažnije, koriste i formalne i neformalne sisteme
uticaja i kontrole kako bi držali članove u pokornosti,
netolerišući unutrašnja neslaganja ili spoljnji nadzor.
Možda se pitate da li se neki od ovih opisa
mogu takođe primeniti na zvanične religije.
Zapravo, reč "cultus" je prvobitno opisivala
ljude koji su gajili obožavanje prema određenim bogovima
izvodeći rituale i održavajući hramove.
Ali vremenom je reč poprimila značenje prekomerne odanosti.
Mnoge religije su počele kao kultovi,
ali su se integrisale u tkivo šireg društva kako su rasle.
Moderni kult, nasuprot tome, razdvaja svoje članove od drugih ljudi.
Umesto svojim članovima da obezbedi uputstva kako da žive bolje,
kult teži za direktnom kontrolom,
od ličnih i porodičnih veza
do finansijskih dobara i životnog uređenja.
Kultovi takođe zahtevaju pokornost ljudskim vođama,
koji su obično ubedljivi ljudi
sa autoritarnim i narcisoidnim karakteristikama,
a motiviše ih novac, seks, moć ili sve troje.
Dok vođa kulta koristi sopstvenu harizmu da privuče prvobitne sledbenike,
dalje proširenje funkcioniše poput piramidalne sheme,
gde stariji članovi regrutuju nove.
Kultovi su vešti u prepoznavanju ciljne grupe,
često se usredsređujući na one koji su novi u nekom mestu
ili koji su nedavno pretrpeli neki lični ili profesionalni gubitak.
Usamljenost i žudnja za smislom
čine pojedinca podložnim prijateljskim ljudima koji nude zajednicu.
Proces regrutovanja može da bude suptilan,
ponekad su potrebni meseci da se uspostavi veza.
Zapravo, više od dve trećine članova kulta je regrutovao prijatelj,
član porodice
ili kolega s posla
čije je pozivnice teže odbiti.
Kad postanu deo kulta, članove izlažu raznim oblicima indoktrinacije.
Neki se poigravaju našim prirodnim nagonom
da oponašamo društvena ponašanja i budemo poslušni.
Druge metode mogu da budu intenzivnije
i da koriste tehnike prisilnog ubeđivanja koje uključuju: krivicu, stid i strah.
A u mnogim slučajevima,
članovi se svojevoljno prijavljuju iz želje za pripadanjem
i kako bi stekli obećane nagrade.
Okruženje u kultu obeshrabruje kritičko razmišljanje
zbog čega je teško formulisati sumnje
dok svi su svi oko vas primer apsolutne vere.
Iz toga proizlazi unutrašnji konflikt, poznat kao kognitivna disonanca,
koji vas drži u zarobljeništvu,
dok zbog svakog kompromisa postaje sve bolnije priznati da ste obmanuti.
I, iako većina kultova ne vodi svoje članove u smrt,
i dalje mogu da budu štetni.
Opovrgavajući osnosvne slobode: misli, govora i udruživanja,
kultovi presecaju svojim članovima psihološki i emotivni rast,
što je naročit problem za decu,
kojoj su uskraćene normalne razvojne aktivnosti i prekretnice.
Uprkos tome, mnogi članovi kulta vremenom pronađu izlaz,
bilo sopstvenim razumom,
uz pomoć porodice i prijatelja
ili kad se kult raspadne zbog spoljnih pritisaka ili skandala.
Mnoge kultove može da bude teško prepoznati,
a nekima su njihova ubeđenja, bez obzira na to koliko neobična,
zaštićena pod religijskim slobodama.
Ali kad njihovi rituali uključuju zlostavljanje,
pretnje,
nezakonite aktivnosti
ili nasilje,
zakon može da interveniše.
Verovanje u nešto ne bi trebalo da vas košta porodice i prijatelja,
a ako vam neko kaže da žrtvujete svoje veze
ili moralnost zarad opšteg dobra,
najverovatnije vas iskorišćava zarad sopstvene dobrobiti.