כשהכומר ג'ים ג'ונס ייסד את כנסיית העמים ב-1955,
מעטים יכלו לדמיין את סופה המחריד.
התנועה הדתית המתקדמת הזו עלתה בפופולריות
ונתמכה על-ידי כמה מהפוליטיקאים הבולטים בסן פרנסיסקו.
אבל ב-1977, בין חשיפות על שטיפת מוח והתעללות,
ג'ונס עבר עם כמה מאות מאמינים
כדי להקים את הקומונה ג'ונסטאון בגיאנה.
המושבה נבנתה כגן עדן אוטופי, אך היתה דומה יותר למחנה שבויים,
וכשמשלחת קונגרס הגיעה לחקור את המצב,
ג'ונס ביצע את התוכנית האחרונה שלו.
ב-18 בנובמבר 1978, 909 גברים, נשים וילדים מתו,
אחרי שהוכרחו לשתות מיץ מורעל.
התמונה המחרידה הזו הונצחה מאז כסמל
לחשיבה נחרצת דמויית כת במילים:
"הם שתו את הקול-אייד (מיץ)."
כיום, יש אלפי כתות מסביב לעולם.
חשוב לציין שני דברים בנוגע אליהן.
ראשית, לא כל הכתות דתיות.
כמה מהן פוליטיות,
מבוססות טיפולים,
ממוקדות בשיפור עצמי,
או בדברים אחרים.
ומהצד השני,
לא כל הדתות החדשות נחשבות לכתות.
אז מה בדיוק מגדיר את ההבנה המודרנית שלנו של כתות,
ולמה אנשים מצטרפים אליהן?
באופן כללי, כת היא קבוצה או תנועה
בעלת מחוייבות לאידאולוגיה קיצונית, בדרך-כלל,
המובלת, באופן טיפוסי על-ידי מנהיג כריזמטי.
ובעוד חלקן הופכות לקטלניות כמו ג'ונסטאון או שער גן עדן,
שהסתיימה בהתאבדות המונית של 39 אנשים ב-1997,
רוב הכתות חולקות כמה תכונות בסיסיות.
כת טיפוסית דורשת מחבריה רמה גבוהה של מחויבות
ושומרת על היררכיה קפדנית,
היא מפרידה בין תומכים ומגוייסים תמימים
לבין הפעילות הנעשית במעגל הפנימי.
היא טוענת לספק תשובות לשאלות הגדולות בחיים
דרך הדוקטורינה שלה,
יחד עם המתכון הנדרש לשינוי
שהופך חבר חדש למאמין אמיתי.
והכי חשוב, היא משתמשת במערכות פורמליות ולא פורמליות
של השפעה ושליטה כדי לשמור על צייתנות חבריה,
עם מעט מאוד סובלנות לחוסר הסכמה פנימי או ביקורת חיצונית.
אתם אולי תוהים אם כמה מהתאורים האלה
מתאימים גם לדתות מבוססות.
למעשה, המילה "קולטוס" (כת) תיארה במקור
אנשים שטיפחו את ההערצה כלפי אלים מסויימים
על ידי ביצוע טקסים ותחזוקת מקדשים.
אבל עם הזמן, משמעות המילה הפכה למסירות יתר.
הרבה דתות התחילו ככתות,
אבל הן השתלבו לתוך מארג החברה הגדולה כשהן גדלו.
כת מודרנית, לעומת זאת, מפרידה את חבריה מהאחרים.
במקום לספק הנחיות לחבריה לחיים טובים יותר,
הכת רוצה לשלוט בהם ישירות,
החל מיחסיהם האישיים והמשפחתיים,
ועד לנכסיהם הפיננסיים ולסידורי המחיה.
כתות תבעו גם צייתנות למנהיגים אנושיים
שנוטים להיות אנשים מאוד משכנעים
עם נטיות רודניות ונרקסיסטיות
שמונעות על ידי כסף, סקס, כוח, או כל השלושה.
בעוד מובילי כתות משתמשים בכריזמה אישית למשיכת המאמינים הראשונים,
התרחבות נוספת עובדת כמו תרמית פירמידה,
כשהחברים הראשונים מגייסים חדשים.
כתות מיומנות בלדעת למי לפנות,
הרבה פעמים הן ממוקדות באלה שחדשים לאזור,
או שעברו לאחרונה אובדן אישי או מקצועי.
בדידות ותשוקה למשמעות
הופכים אנשים לפגיעים בפני דמויות חברותיות המציעות קהילה.
תהליך הגיוס יכול להיות עדין,
ולפעמים לוקח חודשים לבסס מערכת יחסים.
למעשה, יותר משני שלישים מחברי הכתות מגוייסים על ידי חברים,
חברי משפחה,
או עמיתים לעבודה,
שקשה יותר לסרב להזמנתם.
ברגע שנמצאים בתוך כת, חברים נתונים לצורות מרובות של דוקטורינציה.
חלקן משחקים על הנטיה הטבעית שלנו לחקות התנהגות חברתית או למלא פקודות.
אחרות אולי יותר חזקות
ומשתמשות בשיטות של שכנוע בכפייה שכולל אשמה, בושה, ופחד.
ובהרבה מקרים, חברים אולי מוכנים לציית כדי להשתייך
ולקבל את הפרסים המובטחים.
סביבת הכת מניאה מפני חשיבה ביקורתית,
ומקשה על הבעת חששות
כשכולם מסביב מפגינים אמונה מוחלטת.
הקונפליקט הפנימי שנוצר כתוצאה מכך ידוע כדיסוננס קוגניטיבי,
ושומר עליכם לכודים,
כשכל פשרה מקשה יותר להודות בכך שהונו אתכם.
ולמרות שרוב הכתות לא מובילות את חבריהן למוות,
הן עדיין יכולות להזיק.
על ידי מניעת חרויות בסיסיות של מחשבה, דיבור, והתאחדות,
כתות מעכבות את הצמיחה הפסיכולוגית והרגשית של חבריהן,
מה שבעייתי במיוחד בילדים,
שנמנעות מהם אבני דרך התפחותיות נורמליות.
עם זאת, הרבה חברי כת מוצאים, לבסוף, את דרכם החוצה,
בין אם דרך הבנה עצמית,
בעזרת בני משפחה וחברים,
או כשהכת מתפוררת בשל לחץ חיצוני או סקנדלים.
אולי קשה לזהות כתות רבות,
ובכמה מקרים, האמונות שלהם, לא משנה כמה מוזרות,
מוגנות תחת חרויות דתיות.
אבל כשהמנהגים שלהם כוללים הטרדה,
איומים,
פעילויות לא חוקיות,
או התעללות,
החוק יכול להתערב.
אמונה במשהו לא צריכה לגבות מחיר של משפחה וחברים,
ואם מישהו אומר לכם להקריב את היחסים שלכם
או המוסר שלכם למטרה טובה יותר,
הם כנראה מנצלים אתכם לטובתם.