Bio sam marinac u oružanoj družini 1/1,
81. voda,
u kampu Pendlton u Kaliforniji.
Ura!
Publika: Ura!
(Smeh)
Priključio sam se nekoliko meseci nakon 11.9,
osećajući se kao, verujem, većina ljudi tada,
ispunjen osećanjima patriotizma i odmazde
i žudnje da nešto uradim -
sve to uz činjenicu da nisam radio bilo šta.
Bilo mi je 17, upravo sam maturirao prethodnog leta,
živeo sam u sobi kod roditelja, plaćajući stanarinu
u malom gradu u kom sam odrastao u Severnoj Indijani,
po imenu Mišavaka.
To ću kasnije da sričem za one koji su zainteresovani -
(Smeh)
Mišavaka ima štošta dobro, ali nije kulturni čvor sveta,
te se moja izloženost pozorištu i filmu
svodila na uloge u srednjoškolskim predstavama
i na Blokbaster video, laka mu crna zemlja.
(Smeh)
Toliko sam ozbiljno želeo da glumim
da sam bio na audiciji za Džulijard u završnom razredu srednje škole,
nisam primljen,
odlučivši da fakultet nije za mene, nisam dalje pokušavao,
što je bio genijalan potez.
Takođe sam obavio tu nemoguću glumačku odiseju u Los Anđelesu
o kojoj sam oduvek slušao priče,
o glumicima koji se sele u El-Ej sa sedam dolara
i pronalaze posao i uspešne karijere.
Stigao sam sve do Amarila u Teksasu, kad mi se auto pokvario.
Potrošio sam sav novac na popravku,
konačno stigavši do Santa Monike -
čak ni do Los Anđelesa -
ostao sam 48 sati, u suštini lutajući po plaži,
ušao u auto, odvezao se kući,
time okončavši glumačku karijeru -
(Smeh)
Sedamnaest, Mišavaka...
porodična kuća, plaćam stanarinu, prodajem usisivače...
top-šop prodaja,
kosim travu za lokalnu omladinsku zadrugu.
To je bio moj svet početkom septembra 2001.
Nakon 11. septembra
i preplavljenosti osećanjem dužnosti,
i prosto ljutnje - na samog sebe,
moje roditelje, vladu;
bez samouverenosti, bez uglednog posla,
sa bezveznim mini-frižiderom kog sam odvezao i dovezao iz Kaliornije -
pridružio sam se marincima. Sviđalo mi se što sam marinac.
To je nešto na šta sam najponosniji u životu.
Pucanje iz oružja je strava,
vožnja i detoniranje skupih stvari je bilo sjajno.
Ali sam otkrio da najviše volim marince
zbog onoga što mi je najmanje bilo bitno pri priključenju,
to jest zbog ljudi:
ti čudni likovi - banda karaktera
iz svih krajeva Amerike -
s kojima naoko nisam imao bilo šta zajedničko.
A vremenom,
sve to političko i lično razmetanje,
koje me je odvelo u vojsku, je nestalo,
a trupe marinaca su mi postale sinonim za prijatelje.
A onda, nakon nekoliko godina službe
i višemesečnog odsustva od razvrstavanja u Iraku,
iščašio sam grudnu kost u biciklističkoj nesreći,
i iz medicinskih razloga sam udaljen.
Onima koji nisu u vojsci je to teško da shvate,
ali kad su mi rekli da neću biti razvrstan u Irak ili Avganistan,
bio sam krajnje razočaran.
Jasno se sećam kad sam napuštao baznu bolnicu na nosilima
a čitav moj vod je čekao napolju da vide da sam dobro.
A onda sam iznenada ponovo bio civil.
Znao sam da želim ponovo da se okušam u glumi
jer - ponavljam, to sam ja -
smatrao sam da su svi problemi civila mali u poređenju s vojnim.
Mislim, oko čega zaista možete da sada zakerate, znate?
"Vruće je.
Neka neko uključi klimu."
"Red za kafu je predugačak."
Bio sam marinac.
Znao sam kako da preživim.
Otići ću u Njujork i postati glumac.
Ako sve ne ispadne dobro,
živeću u Central parku i roviću po kontejnerima iza Panera Breda.
(Smeh)
Ponovo sam bio na audiciji za Džulijard, posrećilo mi se,
primljen sam.
Ali me je iznenadilo to koliko je složen prelaz
od vojnika do civila.
A bio sam relativno zdrav; ne mogu da zamislim da prolazim kroz taj proces
uz mentalnu ili fizičku povredu.
No uprkos tome, bilo je teško.
Delom zato što sam bio u školi glume -
nisam imao opravdanje za odlazak na časove glasa i govora,
bacajući zamišljene lopte energije na kraj prostorije,
radeći vežbe iz glume, porađajući samog sebe -
(Smeh)
dok moji prijatelji bez mene ratuju preko mora.
Ali takođe jer nisam znao kako da primenim sve
što sam naučio u vojsci u civilni kontekst.
Ni u praktičnom, ni u emotivnom smislu.
Praktički sam morao da nađem posao.
A bio sam u pešadiji,
gde pucate iz mitraljeza i ispaljujete iz minobacača.
Nema mnogo mesta na kojima možete da iskoristite te veštine u svetu civila.
(Smeh)
Emotivno sam se mučio s pronalaženjem smisla.
U vojsci sve ima smisla.
Sve što radite ima uporište u tradiciji
ili ima praktičnu svrhu.
Ne možete da pušite u polju
jer ne želite da odate svoju poziciju.
Ne dodirujete svoje lice - morate da održavate
lični nivo zdravlja i higijene.
Okrećete se na ovu stranu zbog zastave,
iz poštovanja prema ljudima koji su išli pre vas.
Hodate ovako, govorite ovako zbog ovoga.
Vaša uniforma je do tančina sređena.
S koliko posvećenosti pratite ova pravila, mnogo govori
o tome kakav ste marinac bili.
Vaš rang govori ponešto o vašoj prošlosti
i zavređenom poštovanju.
U svetu civila nema ranga.
Ovde ste samo još jedno telo,
i osećao sam da stalno moram iznova da se dokazujem.
A poštovanje civila dok sam nosio uniformu,
nestalo je kad sam je skinuo.
Čini se da ne postoji...
osećanje zajedništva,
dok sam u vojsci iskusio osećanje zajedništva.
Koliko ste često u civilnom svetu
dovedeni u situaciju života ili smrti s najbližim prijateljima,
a oni vam stalno pokazuju da vas neće napustiti?
A u međuvremenu, u školi glume...
(Smeh)
Zaista sam prvi put
otkrivao dramske pisce i likove i drame
koji nisu imali veze s vojskom,
ali su nekako opisivali moje iskustvo iz vojske
kako mi ranije nije bilo opisivo.
I osetio sam da postajem manje agresivan,
da sam u stanju prvi put da rečima izrazim osećanja
i shvatio sam koliko je to dragoceno oruđe.
A kad sam se prisećao svog vremena u vojsci,
nisu mi prvo padale na pamet stereotipne vežbe,
disciplina i muka od svega toga;
već pre, mali, intimni ljudski trenuci,
trenuci velikih emocija:
prijatelja u begu jer im je nedostajala porodica,
prijatelja koji se razvode,
zajedničkih patnji, zajedničkog slavlja,
sve u vojnoj pozadini.
Gledao sam prijatelje kako se bore s ovim okolnostima
i gledao sam nespokoj zbog toga kod njih i mene,
nemogućnost ispoljavanja emocija zbog toga.
Vojne i pozorišne zajednice su zapravo veoma slične.
Imate grupu ljudi koja pokušava da ostvari misiju
veću od njih samih; ne radi se o vama.
Imate ulogu, morate da znate svoju ulogu unutar ekipe.
Svaka ekipa ima vođu ili reditelja;
ponekad su pametni, ponekad nisu.
Primorani ste da budete prisni s potpunim strancima
za kratko vreme;
samodisciplina, samoodržavanje.
Pomislio sam koliko bi sjajno bilo stvoriti prostor
koji bi spojio ove dve naoko različite zajednice,
koji bi doneo zabavu grupi ljudi
koja bi, uzimajući u obzir njihovo zanimanje,
mogla da se izbori s nečim malčice umno zahtevnijim
od tipičnih, obaveznih zabava
na koje su me u vojsci terali da idem -
(Smeh)
to su dobronamerni, no blago uvredljivi događaji,
kao "Osvojite navijačicu Čardžera iz San Dijega",
gde biste odgovorili na pitanje iz pop kulture
i za tačan odgovor biste dobili sastanak,
to jest šetnju u pratnji oko paradnog doka
sa već udatom, trudnom navijačicom -
(Smeh)
Nemam ništa protiv navijačica. Volim navijačice.
Pre je poenta, koliko bi sjajno bilo predstaviti pozorište
kroz likove koji su pristupačni, a nisu snishodljivi.
Pa smo pokrenuli neprofitnu organizaciju: Umetnost u oružanim snagama,
gde smo pokušali to da uradimo,
pokušali smo da spojimo ove dve naoko različite zajednice.
Izaberemo predstavu ili monologe iz savremenih američkih drama
koje su raznovrsne po pitanju doba i rase, kao što je i vojna publika,
uzmemo grupu sjajnih pozorišnih glumaca,
naoružamo ih neverovatnim materijalom,
troškove produkcije svedemo na minimum -
bez setova, bez kostima, bez rasvete, samo čitanje -
sav naglasak smo prebacili na jezik,
pokazujući tako da pozorište može da nastane bilo gde.
To je moćno,
ući u prostoriju s potpunim strancima
i podsetiti se na našu ljudskost,
a samoizražavanje je podjednako vredno oruđe
kao i puška na vašem ramenu.
A za organizaciju, poput vojske,
koja se diči time što ima akronime za akronime,
možete da se izgubite u sosu
kada pokušate da objasnite kolektivno iskustvo.
A ne mogu da zamislim bolju zajednicu
za naoružavanje novim sredstvima samoizražavanja
od one koja brani našu zemlju.
Prešli smo čitave SAD i svet,
od Volter Rida u Betesdu, Merilend,
do kampa Pendlton i kampa Arifdžan u Kuvajtu,
do USAG-a u Bavariji,
na i van brodvejskih pozorišta u Njujorku.
A umetnicima izvođačima pružamo
prozor u kulturu
kojoj inače ne bi bili izloženi.
A potpuno isto je i za vojsku.
A radeći ovo proteklih šest godina,
iznova se podsećam da je gluma mnogo toga.
To je zanat, politički čin, posao, to je -
koji god da vam je pridev najpodesniji.
Ali je i služba.
Nisam stigao da dovršim svoju,
pa kad god imam priliku da služim
ovoj krajnje uslužnoj industriji, vojsci, meni, ponavljam -
malo šta je bolje od toga.
Hvala vam.
(Aplauz)
Izvešćemo komad Marka Ramireza
pod nazivom "Ja nisam Betmen".
Izuzetan glumac i moj dobar prijatelj, Džesi Perez
će da vam čita,
i Met Džonson, koga sam upoznao pre nekoliko sati.
Izvešće to zajedno premijerno,
pa videćemo kakvo će da bude.
Džesi Perez i Met Džonson.
(Aplauz)
Džesi Perez: Polovina je noći
i sjaj neba nalik je ljutoj, radioaktivnoj crvenoj.
A ako zaškiljiš, možda će ti mesec biti vidljiv
kroz gust sloj dima od cigareta i avionskih izduvnih gasova
koji prekrivaju čitav grad.
Poput mreže za komarce koja ne propušta anđele.
(Udarci u bubanj)
A ako pogledate dovoljno visoko,
videćete me kako stojim na ivici zgrade od 87 spratova.
A gore je mesto gargojlima i pokvarenim satovima na tornjevima
koji stoje u mestu i mrtvi, negde oko 100 godina,
tamo gore sam ja.
(Bubanj)
I ja sam prokleti Betmen.
(Bubanj)
I ja imam betmobile i batarange
i proklete pećine za šišmiše, ono, za prave.
A sve što je potrebno je ostava
ili pomoćna soba ili požarni izlaz
i Denijevih nasleđenih farmerica više nema.
A moja mornarsko plava polo majica,
ona što mi nekako dobro stoji, ali ima rupu blizu zadnjice
od onda kad se zakačila na alku od lanca iza restorana Arturo,
ali nije ništa strašno jer taj deo upasavam
i nekako je sve u redu.
Ta polo majica - i ona nestaje!
I ja postajem nekako... preobražajan.
(Bubanj)
A niko ne izvlači kaiš i tuče Betmena zbog drskosti.
(Bubanj)
Ili zbog odsustva iste.
I niko ne naziva Betmena prostim
ili glupim
ili žgoljavim.
I niko ne daje otkaz Betmenovom bratu u firmi Istern Taksi
zbog redukcija, takođe.
Jer sve što imaju je poštovanje.
I to ne poput strahopoštovanja,
samo, ono, poštovanje-poštovanje.
(Smeh)
Jer te se niko ne plaši.
Jer Betmen ne želi zlo bilo kome.
(Bubanj)
Nikad.
Jer sve što Betmen zaista želi je da spašava ljude
i možda nekad da plati bakine račune
i umre srećan.
I možda postane nenormalno poznat za prave.
(Smeh)
Eh - i da ubije Džokera.
(Udarci u bubanj)
Noćas sam kao i većinu noći sam.
Posmatram i čekam
poput orla
ili poput -
ne, da, poput orla.
(Smeh)
A moj plašt leprša na vetru jer je prokleto dug
i moje zašiljene uši su tu
i ta maska koja mi pokriva skoro pola lica je tu,
i skroz preko grudi su mi, ono, neprobojni materijali da me niko ne povredi.
A niko - niko! -
neće stati između Betmena...
i pravde.
(Bubanj) (Smeh)
Odavde
mogu da čujem sve.
(Tišina)
Negde u gradu
jedna stara dama kupi ostatke hrane iz kante za otpatke
i stavlja parče piletine sa susamom koje je neko ispljunuo
u svoja usta.
A negde tamo je doktor s ekscentričnom frizurom u crnom mantilu
pokušava da pronađe lek za bolesti
od kojih ćemo svi jednog dana za prave da izumremo.
I negde tamo je čovek,
čovek u uniformi domara,
tetura se kući pijan i ošamućen
nakon što je potrošio pola plate na jednolitarske boce piva,
a drugu polovinu na četvoročasovnu posetu nekoj dami
na ulici gde su sva svetla polomili
ljudi koji bi radije u mraku radili to što rade u ovom gradu.
A pola bloka dalje od domara,
nalazi se grupa ništarija koji ne znaju za bolje,
čekaju domara sa zarđalim lancima od bicikla
i imitacijom bejzbol palice,
i ako ne nađu bar cent kod njega,
a neće,
prosto će ga tući dok im mišići na rukama počnu da peku,
dok nestane zuba za izbijanje.
Ali ne računaju na mene.
Ne računaju ni na kakvog Mračnog Viteza,
sa stomakom punim kupovnih makarona sa sirom
i naseckanih bečkih kobasica.
(Smeh)
Jer bi radije verovali da ne postojim.
A sa 87. sprata čujem jednog ništariju kako kaže:
"Daj lovu!" - eto tako, veoma brzo,
samo, "Daj mi jebenu lovu!"
I vidim domara kako nešto mrmlja jezikom pijanca i postaje bled,
a gore sa 87. sprata,
čujem kako mu stomak pokušava da odbaci radničku uniformu.
Te ja kidišem dole, ono, nenormalno brzo
i poput tame sam, u fazonu: "Svuš!"
I bacam batarangu u jednu ogoljenu sijalicu.
(Cimbal)
I svi su u fazonu: "Oho-ho, mater mu!
Ko je upravo pogasio svetla?"
(Smeh)
"Šta je ono tamo?" "Šta?"
"Daj mi sve što imaš, starče!"
"Je li neko to čuo?"
"Čuo šta? Nema ničega. Ne stvarno - nema šišmiša!"
Ali onda...
Jedan od trojice ništarija dobija po glavi - tras!
I broj dva se zaljulja slepo u mračni plašt ispred njega,
ali pre no što pesnicom udari bilo šta,
zgrabim poklopac kante za smeće i -
pravo u stomak.
I broj jedan se vraća udarcem u skoku,
ali i ja znam džudo karate, pa sam u fazonu -
(Bubanj)
dva puta!
(Bubanj)
(Smeh)
(Bubanj)
No pre nego što nanesem veću štetu,
iznenada svi začujemo "klik-klik".
I iznenada nastaje zatišje.
I jedina ništarija na nogama
grabi pištolj i cilja u vazduh,
kao da drži Isusa kao taoca,
kao da možda preti da će da probuši rupu na mesecu.
A ništarija koja je dobila udarac u glavu,
koja me je napala u skoku,
i druga ništarija koja je dobila udarac u stomak,
obojica se zaokreću unazad od mračne figure pred njima.
A pijanica, domar,
se šćućurio u ćošku, moleći se Svetom Antoniju
jer mu je samo on pao na pamet.
(Udarci u bubanj)
I tu sam ja:
oči mi blešte belo,
plašt mi se nežno leprša na vetru.
(Bubanj)
Neprobojne grudi uzdišu,
srce mi kuca kroz njih Morzeovom šifrom za:
"Zajebavajte se sa mnom
samo jedanput,
hajde,
samo pokušajte."
A ništarija koja je ostala na nogama,
onaj s pištoljem -
da, on se smeje.
I spušta oružje.
I cilja u mene
i ostavlja mesec na miru.
I cilja tačno među moje zašiljene uši,
nalik stativama, a on je u specijalnoj ekipi.
A domar i dalje priziva Svetog Antonija,
ali on se ne javlja.
I za sekund,
čini se kao...
da ću možda izgubiti.
Ne!
(Bubanj)
Puf! Puf! Fa-ka-ka!
"Nemoj me ubiti, čoveče!"
Krc! Ručni zglob puca! Vrat! Rez!
Koža dolazi u dodir s kiselinom: "Aaaaaa!"
I na podu je,
a ja stojim iznad njega
i sad je pištolj u mojim rukama,
a ja mrzim pištolje, mrzim da ih držim jer sam Betmen.
I, fusnota:
Betmen ne voli pištolje jer su mu roditelji nekad davno njima roknuti.
Ali samo na sekund,
oči su mi bleštavo bele
i ja držim tu stvar
jer mogu da govorim s ništarijom
na jeziku koji možda razume.
Klik-klik!
(Bubanj)
I ništarije se razlažu u ništa na vidiku,
u kakav god zarazni otpad, hemijski mulj, izmet iz kog su ispuzili.
I samo smo tu ja i domar.
I ja ga podižem,
i brišem znoj i jeftini parfem s njegovog čela.
A on me moli da ga ne povredim
i ja ga čvrsto zgrabim za okovratnik domarske košulje
i privlačim ga licu,
a on je viši od mene, ali pomaže mi plašt,
te me sluša dok ga gledam pravo u oči.
I govorim mu dve reči:
"Idi kući."
I on tako uradi,
osvrćući se preko ramena na svaka tri metra.
I ja šibam sa zgrade na zgradu dok on ide kući
jer znam gde živi.
I gledam kako mu se ruke tresu dok izvlači zavežljaj ključeva
i otvara vrata svoga stana.
I ja sam ponovo u krevetu
pre nego što on uđe na ulazna vrata.
I čujem kako otvara česmu
i usipa sebi čašu tople česmovače.
I vraća čašu u sudoperu.
I čujem njegove korake.
Usporavaju dok prilaze mojoj sobi.
I odškrinuo je moja vrata, ono, nenormalno sporo.
I zakoračio je,
a to nikad ne radi.
(Bubanj)
I zuri u prazninu,
njegovo lice je u boji trotoara leti.
I pravim se da se upravo budim
i kažem: "Ah, šta ima, tata?"
A domar mi ne odgovara.
Ali vidim u mraku,
vidim da su mu ruke omlitavile
i okreće glavu unazad, ono, prema meni.
I podiže je da bih mu video lice,
da bih mu video oči.
I s obraza mu kaplje, ali ne znoj.
I prosto stoji tu, dišući,
kao da se seća belog bleštavila mojih očiju,
kao da se seća mojih neprobojnih grudi,
kao da se seća da mi je tata.
I dugo vremena ne progovaram.
A on se okreće, ruka mu je na kvaki.
I ne gleda prema meni,
ali čujem da mi mrmlja ove reči:
"Žao mi je."
I ja se naginjem i otvaram prozor samo malo.
Ako pogledate dovoljno visoko,
videćete me.
A sa mog mesta -
(Cimbali)
sve mogu da čujem.
(Aplauz)
Hvala vam.
(Aplauz)