Tengerészgyalogos voltam az 1/1 fegyveres század
81-es szakaszában,
Camp Pendletonban, Kaliforniában.
Hurrá!
Közönség: Hurrá!
(nevetés)
Szeptember 11-e után pár hónappal léptem be,
úgy éreztem magam, mint gondolom a legtöbb ember akkor az országban:
teli a hazafiasság és a megtorlás érzésével,
és a vággyal, hogy tegyek valamit.
Ez, meg a tény, hogy nem csináltam semmit.
17 éves voltam és azon a nyáron ballagtam el a középiskolából,
a szüleim házában bérelt hátsó szobában laktam,
abban a kisvárosban, ahol felnőttem, Észak-Indianában,
Mishawakában.
Betűzhetem később azoknak, akiket érdekel...
(nevetés)
Mishawakáról sok jót lehet mondani, de hogy kulturális központ lenne, azt nem;
találkozásaim a színházzal és a filmmel
az iskolai színjátszókörre korlátozódtak,
és a Blockbuster Videóra, nyugodjon békében.
(nevetés)
Elég komolyan vettem a színészetet ahhoz,
hogy a középiskola utolsó évében felvételizzek a Juilliardra,
de nem jutottam be,
látva, hogy az egyetem nem nekem való, nem mentem máshova,
ami zseniális húzás volt.
Megjártam azt a reménytelen los angeles-i színészi Odüsszeiát is,
amiről sok történetet hallottam,
hogy színészek LA-be költöznek kábé hét dolláral,
munkát találnak és sikeresek lesznek.
Én Amarillóig, Texasig jutottam el, amikor lerobbant a kocsim.
Az összes pénzemet javításra költöttem,
míg végül eljutottam Santa Monicába
– még csak nem is LA-be –
48 óráig igazából csak lézengtem a tengerparton, aztán
kocsiba ültem, hazamentem,
és vége lett a színészi karrieremnek...
(Nevetés)
Tizenhét, Mishawaka...
szülői ház, lakbér, porszívók eladása...
telemarketing,
fűnyírás a helyi 4-H vásártérnek.
Ez volt a világom 2001 szeptemberéhez közeledve.
Szóval 11-e után,
érezve a mindent elsöprő kötelességtudatot,
és csak úgy mindenre dühösen: magamra,
a szüleimre, a kormányra;
önbizalom nélkül, tisztes állás nélkül,
a szar kis hűtőm, amivel elmentem Kaliforniába és vissza...
csatlakoztam a tengerészgyalogsághoz, és imádtam. Szerettem az lenni.
Ez az egyik olyan dolog, amire a legbüszkébb vagyok életemben.
Király volt fegyverrel lőni,
drága dolgokat vezetni és robbantani szuper volt.
De rájöttem, hogy azt szerettem a legjobban,
amit a legkevésbé kerestem, amikor csatlakoztam,
mégpedig az embereket:
ezeket a fura fiúkat – karakterek színes csapatát
az Egyesült Államok keresztmetszetéből –
akikkel látszólag semmi közös nem volt bennem.
Idővel viszont,
mindaz a politikai és személyes hősködés,
ami a hadseregbe vitt engem, eloszlott,
így számomra a tengerészgyalogság egyenlő lett a barátaimmal.
Aztán pár évi szolgálat után,
és néhány hónappal az iraki bevetés előtt,
egy hegyikerékpáros balesetben elmozdult a szegycsontom,
és orvosilag eltanácsoltak.
Akik sosem voltak a hadseregben, nehezen érthetik meg,
de az, hogy nem fognak bevetni Irakban vagy Afganisztánban,
számomra borzasztó érzés volt.
Tisztán emlékszem, ahogy egy hordágyon elhagyom a tábori kórházat,
és az egész szakaszom kint vár, hogy rendben vagyok-e.
És aztán hirtelen megint civil voltam.
Tudtam, hogy újra meg kell próbálnom a színészetet,
mert – ismét, ez vagyok én –
azt gondoltam, hogy minden civil probléma eltörpül a hadsereg mellett.
Mert tényleg, mégis miről picsoghatsz?
„Meleg van.
Valaki kapcsolja be a klímát.”
„Túl hosszú a sor a kávéhoz.”
Tengerészgyalogos voltam,
tudtam, hogy éljek túl.
Elmegyek New Yorkba és színész leszek.
Ha nem sikerülne,
a Central Parkban élek és a Panera Bread mögött kukázok majd.
(nevetés)
Újra felvételiztem a Juilliardra és ezúttal szerencsém volt, felvettek.
De meglepett, hogy mennyire összetett volt az átmenet
a hadseregből a polgári életbe.
És én még viszonylag egészséges voltam; el sem tudom képzelni,
milyen lehet átmenni ezen lelki vagy testi sérüléssel.
Ettől függetlenül, nehéz volt.
Részben azért, mert színiiskolában voltam,
nem tudtam hova tenni a hangképzés és a beszédtechnika órákat,
hogy képzeletbeli energiagömböket dobok a terem túlsó végébe,
a színészi gyakorlatot, amiben megszülöm saját magam...
(nevetés)
miközben a barátaim a tengerentúlon szolgáltak nélkülem.
De azért sem, mert nem tudtam hogyan alkalmazzam azt,
amit a hadseregnél tanultam, a polgári életben.
Úgy értem a gyakorlatban és érzelmi síkon sem.
Gyakorlatilag, munkahely kellett.
Én meg tengerészgyalogos voltam,
ahol gépfegyverrel és aknavetővel lőttünk.
Nem sok helyen alkalmazhatod ezeket a képességeket a polgári életben.
(nevetés)
Érzelmileg, nem láttam a dolgok értelmét.
A hadseregben mindennek van értelme.
Minden, amit csinálsz, vagy hagyományból ered,
vagy gyakorlatias oka van.
Nem cigizel a harctéren,
mert akkor elárulnád a helyzetedet.
Nem nyúlsz az arcodhoz, hogy fenntartsd
az egészséged és a személyi higiéniádat.
Erre nézel, amikor a Colorst játsszák,
hogy tisztelegj az előtted járók előtt.
Így jársz, így beszélsz, ezért és ezért.
Az egyenruhádat tetőtől talpig rendben tartod.
Az, hogy mennyire követted a szabályokat, sokat elárult
arról, hogy milyen katona voltál.
A rangod árulkodott a múltadról
és a kiérdemelt tiszteletről.
A polgári életben nincsenek rangok.
Itt csak egy vagy a sok közül,
és úgy éreztem, hogy újra és újra be kell bizonyítanom, mennyit érek.
És a polgárok általi tisztelet, míg az egyenruhámat viseltem,
megszűnt, amikor levettem azt.
Úgy tűnt, hogy nincs egy...
közösségi szellem,
míg a hadseregben éreztem ezt a közösségi szellemet.
A polgári életben milyen gyakran kerülsz
élet-halál harcba a legközelebbi barátaiddal,
akik folyamatosan bebizonyítják, hogy nem hagynak hátra?
Mindeközben a színészképzőben...
(nevetés)
Valójában először, olyan
írókat, karaktereket és színdarabokat fedeztem fel,
amelyeknek köze nem volt a hadsereghez,
de mégis leírták a seregben szerzett élményeimet,
úgy, ahogy az számomra korábban elmondhatatlan volt.
És úgy éreztem, hogy egyre kevesbé vagyok agresszív,
mert akkor először szavakba tudtam önteni az érzéseimet,
és rájöttem, hogy milyen értékes eszköz ez.
És amikor a seregben töltött időre gondoltam,
nem a sztereotipikus kiképzés jutott először eszembe,
vagy a fegyelem és a fájdalom,
hanem inkább az apró, intim emberi pillanatok,
a nagy érzelmek pillanatai:
a hazaszökött barátok, akiknek hiányzott a családjuk,
barátok, akik elváltak,
a közös gyász és a közös ünneplés,
mind a sereg színfalai mögött.
Láttam a barátaim küzdelmeit a körülményekkel,
és a szorongást, amit ez okozott bennük és bennem amiatt,
hogy nem tudtuk kifejezni az ezzel kapcsolatos érzelmeinket.
A hadsereg és a színházi közösség igazából nagyon hasonló.
Egy csapatnyi ember egy küldetést próbál teljesíteni,
amely nagyobb náluk, és nem róluk szól.
Megvan a szereped, és tudnod kell, hol a helyed a csapatban.
Minden csapatnak van vezetője vagy rendezője;
akik néha eszesek, néha meg nem.
Kénytelen vagy közel kerülni teljesen idegen emberekhez
rövid időn belül;
az önfegyelem és az öngondoskodás...
Gondoltam, milyen remek lenne létrehozni egy helyet,
amely egyesítené ezt a két látszólag különböző közösséget,
és szórakozást jelentene egy csapat embernek,
akik, a foglalkozásukat tekintve,
kissé elgondolkodtatóbb dolgokat is elbírnának,
mint a tipikus kötelező-vicces események,
amikre, emlékszem, nekem is „önként” mennem kellett a seregben...
(nevetés)
mind jó szándékú, de enyhén sértő események,
mint a „nyerj egy randit egy pompomlánnyal”,
ahol popkulturális kérdéseket tesznek fel,
és ha jól válaszolsz, nyersz egy randit,
ami egy felügyelt séta a felvonulási tér körül
egy már házas és terhes pompomlánnyal...
(nevetés)
Semmi gond a pompom- lányokkal, szeretem őket.
A lényeg az, hogy milyen nagyszerű lenne bemutatni a színházat
olyan karakterekkel, akik elérhetőek, de nem leereszkedőek.
Elkezdtük hát az Arts in the Armed Forces nevű non-profitot,
ahol megpróbáltuk ezt:
két látszólag különböző közösség egyesítését.
A kortárs amerikai darabok közül választunk színdarabot vagy monológot,
olyat, ami a hadsereg közönségéhez hasonlóan életkorilag és fajilag vegyes,
fogunk egy csapat rendkívüli színházi színészt,
felvértezzük őket a hihetetlen anyaggal,
az előadás költségét minimálisra szorítjuk
– nincs díszlet, se jelmez, se világítás, csak felolvasás –
azért, hogy teljesen a nyelvre helyezzük a hangsúlyt,
és hogy megmutassuk, színházat bárhol létre lehet hozni.
Ez egy erőteljes dolog,
egy terembe kerülni teljesen idegenekkel,
és emlékeztetni magunkat a saját emberségünkre,
és hogy az önkifejezés épp olyan hatásos fegyver,
mint egy puska a válladon.
Egy hadsereghez hasonló szervezetben,
amely büszke arra, hogy a betűszavakat is rövidíti
el lehet veszi a sok rizsában,
ha el akarod magyarázni a kollektív tapasztalatot.
Nem tudok elképzelni jobb közösséget,
ami ellátható az önkifejezés új eszközeivel,
mint azokat, akik az országot védik.
Bejártuk az Egyesült Államokat és a világot,
Walter Reedtől, Bethesdában, Marylandben,
Camp Pendletonon és a kuvaiti Camp Arifjanon át,
a bajorországi USAG-ig,
a broadwayi és más New York-i színházakig.
És a részt vevő előadóművészek számára
ez ablak egy olyan kultúrára,
amellyel másképpen nem szembesültek volna.
És a hadsereg számára szintén.
Hat éve, mióta ezt csinálom,
mindig eszembe jut, hogy a színészet sokféle lehet.
Mesterség, politikai tett, üzlet, vagy...
bármilyen jelző, amit a legjobbnak találnak.
De egyben szolgálat is.
Nem tudtam befejezni az enyémet,
így hacsak szolgálatára lehetek
ennek az alapvető szolgáltatóiparnak, a hadseregnek – ismét, számomra –
nem sok jobb dolog van ennél.
Köszönöm.
(Taps)
Marco Ramirez darabját fogjuk előadni,
amelynek címe Nem vagyok Batman.
Egy rendkívüli színész és jó barátom, Jesse Perez
fogja felolvasni,
és Matt Johnson, akit pár órája ismertem meg.
Most először fogják együtt csinálni,
meglátjuk, hogy sikerül.
Jesse Perez és Matt Johnson.
(taps)
Az éjszaka közepén járunk,
és az ég őrületes narancsvörösben izzik.
És ha hunyorítasz, talán láthatod a Holdat,
cigarettafüst és kondenzcsíkok vastag rétegén át,
ami befedi az egész várost,
mint egy angyalokat kívül tartó szúnyogháló.
(dobütés)
És ha elég magasra nézel,
láthatsz engem, ahogy egy 87 emeletes épület peremén állok.
És ott fent, a vízköpők és elromlott toronyórák helyén,
amelyek mozdulatlanul és halottan állnak vagy száz éve,
ott fent vagyok én.
(ütés)
Én vagyok kibaszott Batman.
(ütés)
És van Batmobilom, meg batarangom,
meg kibaszott denevérodúm, de komolyan.
És elég egy takarítószertár,
vagy egy hátsó szoba, vagy tűzlépcső,
és a Dannytől örökölt farmernek annyi.
És a matrózkék pólóing,
az, ami egész jól áll rajtam, de van rajta egy lyuk a fenéknél,
mert múltkor fennakadt az Arturo mögötti drótkerítésen,
de nem is nagy cucc, mert betűröm azt a részt,
és úgy teljesen jó.
Az a kék pólóing, annak is annyi!
És akkor úgy, úgy... átváltoztatom magam.
(ütés)
És senki se kapja le az övét, és veri meg Batmant, mert visszabeszélt.
(ütés)
Vagy mert nem beszélt vissza.
És senki se hívja Batmant bambának,
vagy hülyének,
vagy véznának.
És senki se rúgja ki Batman bátyját az Eastern taxitársaságtól,
mer' leépítés volt a cégnél.
Mer' csakis tisztelnek.
És nem úgy parából tisztelnek,
hanem csak tiszteletből tisztelnek.
(nevetés)
Mer' senki se fél tőled.
Mer' Batman nem bánt senkit se.
(ütés)
Soha. (két ütés)
Mer' amit Batman tényleg akar: megmenteni az embereket,
és kifizetni a nagymutter számláit,
és boldogan halni meg.
És talán őrült híres lenni, de komolyan.
(nevetés)
Ja, és megölni a Jokert.
(dobpergés)
Ma éjjel, mint általában, tökegyedül vagyok.
És figyelek, és várok,
mint egy sas,
vagy mint egy...
á nem, mint egy sas.
(nevetés)
És a köpenyem lobog a szélben, mer' kibaszott hosszú,
és rajtam vannak a hegyes füleim,
és az a maszk, ami eltakarja úgy az arcom felét, az is,
és van olyan golyóálló cucc az egész mellkasomban, úgyhogy senki se bánthat.
És senki, de senki
sem állhat Batman...
és az igazság közé!
(dob) (nevetés)
Ahol én vagyok,
onnan mindent hallok.
(csend)
Valahol a városban,
egy öreg néni hungarocell dobozos maradékot szed ki a kukából,
és a valaki más által kiköpött szezámoscsirke-darabot teszi
a saját szájába.
És valahol van egy orvos, cikis frizurával, fekete laborköpenyben,
aki keresi a betegségek ellenszerét,
amelyek egy nap tutira kiirtanak mindenkit.
És valahol van egy ember,
egy gondnok-ruhás férfi,
hazafelé botorkál részegen és szédülve,
miután a fizetése felét csavaros kupakú literes sörre költötte,
és a másik felét egy négyórás látogatásra valami hölgy házában,
egy olyan utcán, ahol az összes lámpát kilőtték azok,
akik inkább sötétben csinálnák azt, amit a városban csinálnak.
És fél háztömbnyire a gondnoktól,
van egy csapat semmirekellő, akiknek nincs semmi jobb dolguk;
várják a gondnokot rozsdás bicikliláncokkal,
és kamu Louisville Slugger ütőkkel,
és ha nem találnak nála egy centet sem,
amit nem fognak,
akkor addig verik őt, míg a karizmaik égni nem kezdenek,
míg már nem lesz több fog, amit kiüthetnek.
De nem számolnak velem.
Nem számolnak semmilyen Sötét lovaggal,
akinek teli a hasa sajátmárkás sajtos makarónival
és felvagdosott bécsi virslivel.
(nevetés)
Mer' szeretnék azt hinni, hogy nem létezem.
És 87 emelet magasról hallom az egyik semmirekellőt:
„Add a pénzt!” – ilyen gyorsan,
csak – „Add a kibaszott pénzt!”
És látom a gondnokot, ahogy részegen motyog valamit és elfehéredik,
és 87 emelet magasról,
hallom, ahogy a gyomra majd kiesik a Dickies munkásnadrágjából.
Úgyhogy lecsapok, de őrült gyorsan,
és olyan vagyok, mint a sötétség, csak így: huss!
És egy bataranggal kiütöm az egyetlen pucér égőt.
(cintányér)
És ők erre: „Mi a kurva anyja!
Ki kapcsolta le a lámpát?”
(nevetés)
„Mi az ott?” „Mi?”
„Add ide, amid van, öreg!”
„Hallottátok ezt?”
„Mit? Nincs ott semmi. De tényleg, nincs ott egy denevér se!”
De akkor...
a három semmirekellőből az egyiket kupán csapom: puff!
És a másik vakon belebokszol az előtte lévő sötét köpenybe,
de mielőtt bármit elérne is az ökle,
megragadok egy kukafedőt,
és egyenesen egy gyomros!
És az első pörgőrúgással támadna vissza,
de én tudok dzsúdó-karatézni is, úgyhogy:
(dob)
Kétszer!
(dob)
(nevetés)
(dob)
De mielőtt még több kárt tehetnék,
hirtelen mind hallunk egy „katt-katt”-ot.
És hirtelen minden elcsendesedik.
És az utolsó még talpon lévő semmirekellő,
egy pisztolyt markol és felfelé tartja,
mintha Jézust tartaná fogva,
mintha azzal fenyegetne, hogy lyukat lő a Holdba.
És a semmirekellő, akit kupán csaptam,
aki megpróbált lerúgni engem,
és a másik semmirekellő, aki gyomrost kapott,
mindketten esetlenül hátrálnak az előttük lévő sötét alaktól.
És a részeg férfi, a gondnok,
egy sarokban kuporog, Szent Antalhoz imádkozik,
mert ő az egyetlen, akire emlékszik.
(dupla ütés)
Aztán ott vagyok én:
fehéren világító szemek,
a szélben lágyan lebegő köpeny.
(ütés)
A golyóálló mellkasom zihál,
a szívem átüt rajta egy Morse-kódot:
„Kössél belém,
most az egyszer,
gyerünk,
csak próbáld meg!”
(három ütés)
És az utolsó még talpon lévő semmirekellő,
az, akinél a pisztoly van...
igen, ő nevet.
És lejjebb engedi a karját.
És rám mutat vele,
és békén hagyja a Holdat.
Pontosan a hegyes füleim közé céloz,
mintha kapufák lennének, ő meg a speciális csapat jatékosa.
A gondnok még mindig Szent Antalt hívja,
de ő nem veszi fel.
És egy másodpercre
úgy tűnik, hogy...
talán veszíteni fogok.
Neeem!
(dob)
Bumm! Bumm! Fwa-ka-ka!
„Ne ölj meg, ember!”
Reccs! Csuklótörés! Nyak! Paff!
Sav a bőrön: „Ááááááááááá!”
És ő a földön van,
és én fölötte állok,
és máris az én kezemben a pisztoly,
de én utálom a pisztolyokat, fogni őket, mer' Batman vagyok.
Megjegyzés:
Batman nem szereti a pisztolyokat, mer' régen a szüleit azzal tették jégre.
De csak egy másodpercre,
a szemem fehéren világít,
és fogom ezt a cuccot,
mert így szólhatok a semmirekellőhöz
egy olyan nyelven, amit talán megért.
Katt-katt!
(ütés)
És a semmirekellőkből semmibe eltűnők lesznek,
abba a mérgező csatornahulladékkal teli pöcegödörbe, ahonnan előmásztak.
És csak én maradok meg a gondnok.
Felemelem őt,
és letörlöm az izzadtságot és az olcsó parfümöt a homlokáról.
És könyörög, hogy ne bántsam;
szorosan megragadom a gondnokinge gallérjánál fogva,
és az arcomhoz húzom,
és ő magasabb nálam, de a köpeny segít,
szóval figyel, amikor egyenesen a szemébe nézek.
És két szót mondok neki:
„Menj haza!”
És szót fogad,
három méterenként a háta mögé pillantva.
És én épületről épületre suhanva követem az útján,
mer' tudom hol lakik.
És nézem, ahogy remegő kézzel előveszi a kulcscsomóját,
és kinyitja az épülete ajtaját.
És visszafekszem az ágyamba,
még mielőtt beléphetne a bejárati ajtón.
És hallom, hogy megnyitja a csapot,
és tölt magának egy pohár langyos csapvizet.
És visszateszi a poharat a mosogatóba.
És hallom a lépteit.
Lassulnak, ahogy közelednek a szobám felé.
És nyikorogva kinyitja az ajtót, úgy, őrült lassan.
És tesz egy lépést befelé,
amit sosem csinál.
(ütés)
És a semmibe bámul,
az arca színe, mint a járdáké nyáron.
Úgy teszek, mintha épp felébrednék
és azt mondom: „Á, mi az, papa?”
És a gondnok nem szól semmit.
De látom a sötétben,
hogy a karja erőtlenül lóg,
és hátraforditja a fejét, kábé felém.
És felemeli, úgyhogy látom az arcát,
és látom a szemeit.
És az arcáról csepeg valami, de nem izzadtság.
És csak áll ott, szuszogva,
mintha emlékezne a fehéren villogó szemeimre,
mintha emlékezne a golyóálló mellkasomra,
mintha emlékezne, hogy ő a papám.
És sokáig nem szólok semmit se.
És ő megfordul, a keze a kilincsen.
És nem néz felém,
de hallom, hogy két szót motyog nekem:
„Ne haragudj!”
És előrehajlok, és kinyitom az ablakomat, csak résnyire.
Ha elég magasra nézel,
láthatsz engem.
És ahol én vagyok...
(cintányér)
onnan mindent hallok.
(taps)
Köszönjük.
(taps)