Ja sam grnčar,
što deluje kao prilično skromno zanimanje.
Mnogo znam o ćupovima.
Pravim ih oko petnaest godina.
Ono što me zaista uzbuđuje tokom umetničkog rada
i školovanja za grnčara
je da brzo naučite kako da napravite nešto sjajno ni od čega;
to da sam mnogo vremena proveo za točkom sa brdom gline, isprobavajući stvari,
kao i to da su granice mojih kapaciteta i sposobnosti
zasnovane na mojim rukama i mašti;
to da, ako sam hteo da napravim stvarno lepu činiju,
a nisam znao da napravim postolje,
morao sam i to da naučim
i da mi je taj proces učenja mnogo pomogao u životu.
Osećam da, kao grnčar,
počinjete da učite kako da oblikujete svet.
Često sam, kao umetnik
želeo da se osvrnem
na važne trenutke iz istorije SAD ili sveta,
gde se dešavaju teške stvari,
ali kako govoriti o teškim stvarima
bez izdvajanja ljudi iz konteksta?
Da li sam mogao da iskoristim umetnost
kao što su ova stara, iskidana vatrogasna creva iz Alabame
da bih govorio o složenosti građanskih prava '60-ih godina?
Da li je moguće da govorim o očevim i mojim radnim projektima?
Moj otac je bio krovopokrivač, građevinac, mali preduzimač,
a sa 80 se penzionisao, a ja nasledio njegov kotlić za katran.
Kotlić za katran ne zvuči kao neko nasledstvo. I nije.
Bio je smrdljiv i zauzimao je mnogo prostora u mom ateljeu,
ali sam upitao oca da li ima volje da zajedno stvaramo umetnost,
da li bismo mogli da ponovo osmislimo, da ni iz čega stvorimo nešto posebno
i da li bismo kroz uzdizanje ovog materijala i kroz očevu veštinu
mogli da započnemo razmišljanje o katranu na nov način, kao o glini,
oblikujući ga na drugi način,
što bi nam pomoglo da zamislimo šta bi bilo moguće.
Posle gline, okrenuo sam se različitim materijalima
i moj atelje se prilično razvio, jer sam mislio:
„Nije stvar samo u materijalu, već u sposobnosti preoblikovanja.“
Postao sam sve zainteresovaniji za ideje i sve više stvari
koje su se dešavale izvan ateljea.
Da biste imali bolju predstavu, živim u Čikagu.
Sad živim u južnom delu, ali potičem iz zapadnog Čikaga.
Za one koji nisu iz Čikaga ovo ništa ne znači,
ali da nisam pomenuo da sam iz južnog dela,
mnogi bi se u tom gradu naljutili.
Živim u blizini Grand Krosinga.
Ovaj kraj je imao i lepše periode.
Nije uopšte zatvorena zajednica.
Mnogi napuštaju moj kraj,
a dok sam ja bio zauzet grnčarijom
i stvaranjem umetničkih dela i umetničke karijere,
svašta se dešavalo u neposrednoj blizini mog ateljea.
Svi smo upoznati sa neuspehom na stambenom tržištu,
sa izazovima propadanja,
a imam osećaj da više pominjemo neke gradove u odnosu na druge,
ali mislim i da se mnogi američki, a i drugi gradovi,
suočavaju sa izazovom propadanja,
napuštenim zgradama sa kojima ljudi više ne znaju šta da rade.
Pomislio sam: „Da li postoji način
da ove zgrade postanu produžetak ili proširenje moje umetničke prakse?“
Ako bih podelio mišljenje sa drugim kreativcima -
arhitektama, inženjerima,
ljudima koji se bave finansijama u poslu sa nekretninama -
možda bismo zajedno mogli da smislimo
da na neki složeniji način preoblikujemo gradove.
Tako sam kupio jednu zgradu.
Bila je zaista pristupačna.
Sredili smo je.
Ulepšali smo je najbolje što umemo, samo da bi se nešto događalo
u mojoj ulici.
Kad sam kupio zgradu za oko 18 000 dolara,
nije mi ostalo novca.
Počeo sam jedan performans - da čistim zgradu.
To je umetnička predstava, ljudi bi dolazili,
a ja bih počeo da čistim,
jer su i metla i čišćenje bili besplatni.
Upalilo je.
(Smeh)
Zatim smo koristili zgradu za izložbe, za male zakuske,
i shvatili smo da ta zgrada u mojoj ulici, Dorčester -
sada smo ulicu nazvali „Projekat Dorčester“ -
ta zgrada je postala mesto okupljanja
za izvođenje različitih aktivnosti.
Pretvorili smo zgradu u ono što danas nazivamo „Kuća arhive“.
U njoj su se dešavale neverovatne stvari.
Veoma značajni ljudi u gradu i izvan njega
našli su se ovde u kraju.
Tada sam osetio
da možda postoji veza između prethodnog bavljenja grnčarstvom
i ove novine koja je počela da se razvija,
koja je polako počela da ponovo oblikuje
predstave ljudi o južnom kraju grada.
Od jedne kuće nastalo je još nekoliko,
a uvek smo pokušavali da sugerišemo
da nije samo važno stvoriti lep prostor,
nego je bitan i sadržaj koji se unutar te zgrade događa.
Nismo razmišljali samo o razvitku,
već i o programu,
o mogućim vezama koje se mogu ostvariti
među kućama, među susedima.
Ova zgrada je postala ono što nazivamo „Kuća slušanja“,
a imala je kolekciju odbačenih knjiga
iz korporacije „Izdavaštvo Džonson“,
kao i druge knjige iz stare knjižare koja se zatvorila.
Hteo sam, u stvari, da oživim ove zgrade kako god sam mogao,
sa bilo čim, bilo kim ko bi mi se pridružio.
U Čikagu postoje neverovatne građevine.
Ova zgrada je bila stecište narkomana u ulici,
a kada je postala napuštena,
ukazala se prilika da se zamislimo šta bi se tu moglo događati.
Ovo mesto smo pretvorili u nešto što zovemo „Crnački bioskop“.
Taj bioskop je predstavljao mogućnost da se u kraju prikažu filmovi
koji su bili od značaja za ljude u mojoj okolini,
da smo mogli da prikažemo neki stari film Melvina Van Piblsa
ako smo to hteli.
Mogli smo prikazati „Autoperionicu“ ako smo hteli.
To bi bilo fenomenalno.
Uskoro smo prerasli zgradu
i morali smo se seliti u veći prostor.
„Crnački bioskop“, nastao od mrvice gline,
morao je da preraste u veći komad, a sada je to moj atelje.
Shvatio sam da za one među vama koji su vezani za neke oblasti,
ono što ja radim u ovim zgradama
koje su bile napuštene,
nisu više imale staru namenu,
a gradska politika kaže:
„Stambena zgrada mora ostati stambena“,
ali šta se radi u krajevima kad više niko nije zainteresovan da živi tamo?
Kada su ljudi koji su imali način da odu već otišli?
Šta da radimo sa ovim napuštenim zgradama?
Hteo sam da ih oživim kulturom.
Shvatili smo da je sve ovo bilo toliko uzbudljivo svima,
a i ljudi su se odazivali da rade, da smo morali da tražimo veće zgrade.
Kad smo našli veće zgrade,
morali smo delimično razmišljati i o resursima koji su neophodni pri ovome.
Ova banka, koju smo nazvali „Banka umetnosti“, bila je u lošem stanju.
Bilo je skoro dva metra stajaće vode.
Bio je to težak projekat za finansiranje
jer banke nisu bile zainteresovane za ovaj kraj,
jer ljudi nisu bili zainteresovani za ovaj kraj
jer se tamo ništa nije dešavalo.
Bilo je prljavo. Nije bilo ničega. Bilo je u nedođiji.
Počeli smo razmišljati šta bi se ovde moglo odigravati?
(Aplauz)
Kad su se proširile glasine po mom kraju
i mnogi su počeli dolaziti,
uvideli smo da banka može biti centar
za izložbe, arhivu, muzičke predstave,
i da postoje ljudi koji su sada zainteresovani
da budu u susedstvu ovih zgrada jer smo uneli neku toplinu,
razbuktali smo vatru.
Jedna od arhiva koja će tamo biti pripada korporaciji „Izdavaštvo Džonson“.
Počeli smo sakupljati suvenire iz američke istorije
od ljudi koji žive ili su živeli u kraju.
Neke od ovih slika su prikazi poniženih crnaca,
što je istorija čiji je sadržaj problematičan,
a koje je mesto bolje od kraja
gde mladi stalno preispituju svoj identitet,
za razgovor o složenosti rasa i staleža?
Banka, na neki način, predstavlja centar,
gde pokušavamo da stvorimo čvrsto jezgro kulturne aktivnosti,
a ako bismo umnožili centre
i to povezali sa privlačnim zelenilom u okruženju,
da zgrade koje smo kupili i obnovili,
a sada ih ima oko 60 ili 70,
da ako bismo tu nekako smestili minijaturni Versaj povrh svega
i nekako povezali ove zgrade predivnim zelenim pojasom -
(Aplauz) -
onda bi ova mesta, gde ljudi nikad nisu želeli da budu,
mogla postati važne destinacije
za ljude iz čitave zemlje i sveta.
Na neki način se osećam kao grnčar,
jer se bavimo stvarima koje zavise od nas;
pokušavamo svojim umećima
da osmislimo sledeću posudu koju želimo napraviti.
To je prešlo put od posude do kuće, ulice, naselja,
do kvarta kulture, do razmišljanja o gradu
i na svakom koraku sam naučio neke stvari koje nisam znao.
Nisam nikada u životu toliko naučio o zakonu zoniranja.
Nisam ni mislio da ću morati.
Kao rezultat toga, mislim da ima prostora ne samo za moje umetničko delovanje,
već i za mnoge druge umetničke prakse.
Počeli su da nas zapitkuju:
„Tijestre, kako ćeš napredovati?“
i „Kakav je tvoj plan održivosti?“
(Smeh) (Aplauz)
Shvatio sam da ne mogu da prenesem svoje ideje,
da ono što se čini da je neophodno u gradovima
kao što je Akron u Ohaju, Detroit u Mičigenu i Geri u Indijani,
je da tamo postoje ljudi koji već veruju u svoja mesta,
koji žarko žele da ta mesta ulepšaju,
a da su često oni koji su predani svojim naseljima
odsečeni od potrebnih resursa neophodnih za boljitak,
ili nisu u vezi sa ljudima
koji bi mogli pomoći da se neke stvari dese.
Sada smo počeli da savetujemo ljude širom zemlje
kako da krenu sa onim što imaju,
kako da krenu sa stvarima koje su im u okolini,
kako da ni od čega naprave nešto,
kako da preoblikuju svoj svet u svom neposrednom okruženju,
u svojoj ulici, ili da to urade na nivou grada.
Hvala mnogo.
(Aplauz)
Džun Koen: Hvala.
Gledajući ovo, mnogi će se zapitati isto što i Vi na kraju:
kako se ovo može postići i u njihovim gradovima?
Ne možete preneti svoje ideje.
Dajte nam neke ideje iz vaše strategije
o tome šta neko ko je inspirisan svojim gradom
može da uradi da bi pokrenuo projekte slične Vašim?
Tijester Gejts: Jedna od najvažnijih stvari
je razmišljanje ne samo o jednom projektu,
recimo, o nekoj staroj kući,
nego o vezi između stare kuće,
lokalne škole, male bakalnice -
da li postoji nekakva sinergija među ovim stvarima?
Da li možete podstaći te ljude na razgovor?
Čini mi se da, i kada kraj propadne,
ljudi još uvek imaju nade.
Kako otkriti žilu kucavicu u tim mestima, ostrašćene ljude,
kako oživeti stare borce,
koji su rintali 20 godina, da dopune baterije, radi svog mesta?
Neko mora to da uradi.
Da sam tradicionalni graditelj, pričao bih samo o građevinama
i o postavljanju znaka „Izdaje se“ na njihove prozore.
Mislim da je potrebno organizovati više od toga,
da postoji način da više razmišljate o tome
kakve poslove želite da razvijate tamo.
Zatim, da li ima u tom kraju ljudi
koji žele da razvijaju te poslove sa nekim.
Mislim da to ne treba da se tiče samo kulture ili stanovanja;
mora biti ponovno oživljavanje ekonomskog izvora.
Prava je stvar misliti o svemu tome.
DžK: Teško je ponovo zapaliti iskru
posle 20 godina mučenja.
Da li ste našli pravi način da se to prevaziđe?
TG: Da, mislim da sada postoji mnogo primera
da ljudi čine neverovatne stvari,
ali te metode su ponekad kao kada mediji stalno govore
da se samo nasilje dešava na nekom mestu.
Onda, zasnovano na vašoj veštini i određenom kontekstu,
šta možete uraditi u svom kraju
da biste se borili protiv nekih od tih stvari?
Shvatio sam da, ako ste ljubitelj pozorišta,
organizujte festivale na otvorenom.
Nekada nemamo resurse u određenim krajevima
da uradimo nešto spektakularno,
ali ako možemo uveriti ljude
koji pripadaju kraju
i ljude koji će podržavati lokalne događaje,
kada ih sve spojimo,
mislim da se mogu desiti neverovatne stvari.
DžK: Veoma zanimljivo.
Kako možete znati da projekti koje stvarate
zapravo služe ugroženima,
a ne samo nekoj grupi vegetarijanaca zainteresovanoj za nezavisne filmove,
a koja bi se možda uključila da iskoristi projekat?
TG: Mislim da je to tačka na kojoj počinju da se javljaju prepreke.
DžK: Da čujemo. TG: Trenutno je u Grend Krosingu
99 posto stanovnišva crnačko, ili bar ljudi koji žive u njemu,
ali znamo da se u ovom mestu vlasnici nekretnina
razlikuju od onih koji su svakodnevno na ulicama.
Razumno je reći da je Grend Krosing
već u procesu da postane drugačiji od onoga kakav je sada.
Ipak, da li postoje načini da se razmišlja o građevinskim ili zemljišnim fondovima
ili o razvoju uz pomoć neprofitnih organizacija
koje počinju da stavljaju pod zaštitu neke od prostora,
jer kada u gradu imate 7 500 praznih parcela,
želite da se tamo dešava nešto,
ali vam trebaju entiteti koji nisu samo zainteresovani za razvoj,
nego i oni koji su zainteresovani i za deo vezan za stabilizaciju,
a ponekad osećam da su oni koji se bave razvojem zaista motivisani,
ali sa druge strane, svest o području
više ne postoji.
Kako možete započeti ojačavanje organizacija kontrole
koje bi vas uverile da se dostupni resursi
novodolazećim ljudima
mogu distribuirati i onima koji dugo žive ovde.
DžK: To ima smisla. Još jedno pitanje -
ubedljivi ste kada pričate o lepoti, o važnosti lepote i umetnosti.
Drugi smatraju da bi se sredstva mogla bolje utrošiti
na neke osnovne usluge za ugrožene.
Kako se borite sa takvim pogledima na stvari?
TG: Mislim da je lepota osnovna usluga.
(Aplauz)
Često sam uviđao da, kada postoje resursi
koji nisu dostupni nekim gradovima,
krajevima ili zajednicama sa manjkom resursa,
onda je kultura ono što može da pokrene stvari.
Ni ja nisam svemoćan,
ali ako možete da krenete sa kulturom
i podstaknete ljude da ulažu u svoje mesto življenja,
i drugi sadržaji će se razvijati,
i tada ljudi mogu zahtevati, podneti poetski zahtev,
a onda i politički zahtevi neophodni za buđenje naših gradova
postaju veoma poetski.
DžK: Zvuči skroz razumno.
Tijestere, hvala Vam što ste danas bili s nama.
Hvala. Tijester Gejts.
(Aplauz)