גואטלמה מחלימה מסכסוך מזוין בן 36 שנה,
סכסוך שהשתולל במהלך המלחמה הקרה.
למען האמת, זה החל רק ממרד שמאלני קטן
שזכה לתגובה הרסנית מצד המדינה.
כתוצאה מכך יש לנו 200,000 קורבנות אזרחיים,
ש-160,000 מהם נהרגו בקהילותיהם:
ילדים קטנים, גברים, נשים, אפילו זקנים.
ובנוסף ישנם כ-40,000 נוספים: הנעדרים,
אלה שאנו מחפשים עד היום.
בספרדית, אנו מכנים אותם "הנעלמים".
83% מהקורבנות הם בני המאיה,
קורבנות שהם צאצאיהם
של תושביה המקוריים של מרכז-אמריקה,
ורק כ-17% הם ממוצא אירופי.
אבל הכי חשוב כאן הוא
שאותם אנשים שהיו אמורים להגן עלינו:
המשטרה, הצבא,
הם אלה שביצעו את מרבית הפשעים.
(93%)
המשפחות רוצות מידע.
הן רוצות לדעת מה קרה.
הן מבקשות את הגופות של יקיריהן.
אך מעל לכל, מה שהן רוצות
הוא שכולם יידעו שאהוביהן לא עשו כל רע.
במקרה שלי, איימו על אבי ברצח,
ב-1980,
ואנו עזבנו.
עזבנו את גואטמלה ובאנו לכאן.
וכך גדלתי בניו-יורק,
גדלתי למעשה בברוקלין, למדתי בביה"ס התיכון "ניו אוטרכט"
וסיימתי את הקולג' של ברוקלין.
היתה רק בעיה אחת:
לא ידעתי מה קורה בגואטמלה.
לא רציתי לחשוב על כך. זה הכאיב לי מדי.
רק ב-1995 החלטתי לעשות משהו בעניין.
אז חזרתי לשם.
חזרתי לגואטמלה כדי לחפש אחר הגופות,
כדי להבין מה קרה וגם לחפש שם חלק מעצמי.
שיטת העבודה שלנו היא לספק לאנשים מידע.
אנו משוחחים עם בני המשפחות ומניחים להם לבחור.
אנו משאירים להחלטתם אם לספר לנו את הסיפורים,
לספר לנו מה ראו,
לספר לנו על יקיריהם.
ועוד יותר חשוב,
אנו מניחים להם לבחור אם לתת לנו משהו מעצמם.
פיסה, תמצית, ממי שהם.
ואת הדנ"א הזה אנו משווים
לדנ"א שנלקח מהשלדים.
אבל במקביל, אנו מחפשים אחר הגופות.
וכיום נותרו מהן שלדים.
רוב הפשעים בוצעו לפני 32 שנה.
כשאנו מוצאים את הקבר,
אנו מוציאים את האדמה,
ולבסוף מנקים את הגופה, מתעדים ומחלצים אותה.
אנו ממש מוציאים את השלד מן האדמה.
כשהגופות ברשותנו, אנו מביאים אותן העירה, למעבדה,
ומתחילים בתהליך שנועד להבין בעיקר שני דברים:
האחד, איך האנשים מתו.
כאן אתם רואים פצע יריה בחלקו האחורי של הראש,
או פצע של מצ'טה, למשל.
הדבר השני שאנו רוצים להבין הוא מי הם.
בין אם מדובר בתינוק
או במבוגר,
באשה או בגבר.
אבל כשאנו מסיימים לנתח את זה,
אנו לוקחים פיסת-עצם קטנה
ומפיקים ממנה דנ"א.
אנו לוקחים את הדנ"א הזה
ומשווים אותו לזה של המשפחות, כמובן.
הכי טוב להמחיש זאת בעזרת שני מקרים.
בראשון מדובר ביומן צבאי.
זהו מסמך שהוברח מהארץ מתישהו ב-1999.
ומה שרואים כאן הוא מעקב של המדינה אחר אזרחים,
אנשים כמוכם, שרצו לשנות את ארצם,
והכל רשום כאן.
ואחד הדברים שנרשמו היה מתי הוציאו אותם להורג.
במלבן הצהוב אתם רואים קוד,
קוד סודי: 300.
ורואים גם תאריך.
ה-300 פירושו "הוצא להורג" וזהו תאריך ההוצאה להורג.
מיד יתברר מדוע זה חשוב.
ב-2003 ניהלנו מבצע של חילוץ גופות,
שבו הוצאנו 220 גופות מ-53 קברים בבסיס צבאי.
קבר מס' 9 תאם את משפחתו של סרחיו סול לינארס.
סרחיו היה מרצה באוניברסיטה.
הוא סיים את אוניבסיטת איווה,
חזר לגואטמלה כדי לחולל שינוי בארצו
ונשבה ב-23.2.1984,
וכפי שאתם רואים כאן, הוא הוצא להורג ב-29.3.1984,
וזה היה מדהים:
היתה לנו הגופה, היו לנו מידע ודנ"א מהמשפחה,
וכעת היו לנו מסמכים שסיפרו לנו בדיוק מה קרה.
אבל חשוב מכך, שכעבור שבועיים,
קלענו שוב. התאמה נוספת
מאותו קבר, לאמנציו ויאטורו.
גם הדנ"א של גופה זו התאים לזה של המשפחה,
ואז ראינו שגם הוא מופיע ביומן.
היה מדהים לגלות שגם הוא הוצא להורג ב-29.3.1984.
אז עורר אצלנו את השאלה, כמה גופות היו באותו קבר?
שש.
אז בדקנו כמה אנשים הוצאו להורג ב-29.3.1984,
נכון, גם כן שש.
אז היו לנו חואן דה-דיוס, הוגו, מויסס וזוילו,
כולם הוצאו להורג באותו תאריך, כולם נשבו במקומות שונים
ובזמנים שונים.
כולם הוכנסו לאותו הקבר.
כעת נזקקנו רק לדנ"א של 4 המשפחות הנוספות
אז חיפשנו ומצאנו אותן.
זיהינו את 6 הגופות האלה והחזרנו אותן למשפחות.
המקרה השני עליו ברצוני לספר לכם
הוא של הבסיס הצבאי "קראומפאס".
פירוש המילה הוא "להאמין בשלום",
אבל אלו בעצם ראשי-תיבות:
"מרכז פיקוד מחוזי למבצעי שמירת השלום".
וצבא גואטמלה אימן בו כוחות שמירת שלום מארצות אחרות,
כוחות שמשרתים באו"ם
ונשלחים למקומות כמו האיטי וקונגו.
אז היתה לנו עדות שאומרת שבבסיס הצבאי הזה
יש גופות, ישנם קברים.
אז נכנסנו לשם בעזרת צו חיפוש וכעבור כשעתיים
מצאנו את הראשון מתוך 84 קברים
ובסך הכל 533 גופות.
חישבו על זה:
כוחות שמירת שלום שמתאמנים ומתחתיהם גופות.
אירוני מאד.
אבל הגופות -- רובן עם הפנים למטה והידיים קשורות מאחורי הגב,
העיניים מכוסות, פצעים מכל הסוגים --
אנשים שהיו חסרי-ישע במועד הוצאתם להורג.
אנשים ש-533 משפחות מחפשות אחריהם.
אנו נתמקד בקבר מס' 15.
שמנו לב שקבר מס' 15 היה מלא בנשים וילדים,
63 גופות.
וזה גרם לנו מיד לחשוב:
אלוהים אדירים, איפה קרה מקרה כזה?
כשהגעתי לגואטמלה ב-1995,
שמעתי על טבח שהתרחש ב-14.5.1982,
שבו הצבא הגיע, הרג את הגברים,
ולקח את הנשים והילדים במסוקים ליעד לא-ידוע.
ואתם יודעים מה?
הבגדים שבקבר תאמו את הבגדים באותו אזור
שממנו נלקחו האנשים,
שממנו נלקחו הנשים והילדים.
ביצענו ניתוח דנ"א, ומה אתם יודעים,
זיהינו את מרטינה רוחאס ואת מנואל צ'ן,
שניהם נעלמו באותו אירוע, וכעת יכולנו להוכיח זאת.
היתה לנו הוכחה פיזית לכך שזה קרה
ושאנשים אלה נלקחו לבסיס הזה.
מנואל צ'ן היה בן 3.
אימו הלכה לנהר לכבס בגדים והוא הושאר אצל שכנה.
ואז הגיע הצבא
והוא נלקח במסוק ולא נראה מאז
עד שמצאנו אותו בקבר מס' 15.
אז בעזרת המדע - ארכיאולוגיה, אנתרופולוגיה, גנטיקה,
אנו בעצם נותנים קול לאילמים.
אבל אנו עושים יותר מזה.
אנו ממש מספקים עדויות למשפטים,
כמו משפט רצח העם שנערך בשנה שעברה בגואטמלה
שבו גנרל ריוס מונט נמצא אשם ברצח-עם ונשפט ל-80 שנה.
אז היום באתי לספר לכם שזה קורה בכל מקום --
זה קורה במקסיקו, ממש לנגד עינינו --
ואיננו יכולים להרשות לכך להימשך.
עלינו לעשות יד אחת ולהחליט
שלא יהיו יותר נעדרים.
לא עוד נעדרים, חבר'ה.
בסדר? לא עוד נעדרים.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]