Podnikám v oblasti turizmu a podporujem mier,
ale takto som nezačínal.
Keď som mal 7 rokov, pamätám si, ako som pozeral televízor
a videl som ľudí hádzať kamene,
a myslel som si, že to musí byť zábava.
Tak som vyšiel von na ulicu a hádzal kamene,
ale netušil som, že mám hádzať kamene na izraelské autá.
Namiesto toho som kameňmi ohadzoval autá našich susedov. (Smiech)
Neboli nadšení z môjho patriotizmu.
Toto je fotka s mojím bratom.
Ten malý, to som ja, a viem, čo si teraz myslíte:
„Aký si bol zlatý, čo sa s tebou preboha stalo?“
Ale môjho brata, ktorý je odo mňa starší,
zatkli, keď mal 18 rokov,
a zobrali ho do väzenia, lebo bol obvinený z hádzania kameňov.
Bili ho, keď sa odmietol priznať, že hádzal kamene,
v dôsledku toho mal vnútorné zranenia,
ktoré zapríčinili jeho smrť onedlho nato, ako ho pustili z väzenia.
Bol som nahnevaný, zatrpknutý,
a nechcel som nič iné, len pomstu.
Ale to sa zmenilo, keď som mal 18.
Rozhodol som sa, že potrebujem hebrejčinu, aby som získal prácu,
a keď som prišiel na kurz hebrejčiny, v tej triede som
vôbec po prvý raz stretol Židov, ktorí neboli vojaci.
Mali sme spoločných mnoho maličkých vecí, ako napríklad, že mám rád country,
čo je na Palestínčana naozaj čudné.
Ale práve vtedy som pochopil, že medzi nami je stena hnevu,
nenávisti a ignorancie, ktorá nás rozdeľuje.
Rozhodol som sa, že nezáleží na tom, čo sa mi stane.
Naozaj záleží len na tom, ako sa s tým vysporiadam.
Preto som sa rozhodol zasvätiť svoj život
búraniu múrov, ktoré delia ľudí.
To robím mnohými spôsobmi.
Jedným z nich je turizmus, ale tiež médiá a vzdelanie,
a teraz sa môžete pýtať – ozaj, môže turizmus meniť veci?
Môže búrať múry? Áno.
Turizmus je najlepšou, trvalo udržateľnou cestou, ako búrať múry
a vytvárať trvalo udržateľnú cestu spolupráce
a vytvárania priateľstiev.
V roku 2009 som spoluzakladal Mejdi Tours,
podnik, ktorý má za cieľ spájať ľudí,
a to spolu s mojimi 2 priateľmi Židmi, mimochodom,
a robíme to, čo už sme robili
napríklad v Jeruzaleme, máme dvoch sprievodcov,
jedného Izraelčana a jedného Palestínčana, ktorý spolu vedú zájazdy
a hovoria o histórii a príbehoch a o archeológii a konfliktoch
z dvoch úplne odlišných perspektív.
Pamätám si jeden spoločný výlet s jedným priateľom menom Kobi –
židovská kongregácia z Chicaga, výlet sa konal v Jeruzaleme –
a zobrali sme ich do palestínskeho utečeneckého tábora,
kde sme dostali skvelé jedlo.
Inak, toto je moja mama. Je super.
A to je palestínske jedlo nazývané maqluba.
Znamená to „hore nohami“.
Uvaríte to s ryžou a kurčaťom a potom to otočíte.
Najlepšie jedlo na svete.
A jedli sme spolu.
Potom bol koncert našej spoločnej skupiny, kde sú hudobníci z Izraela a Palestíny
a tancovali sme brušné tance.
Ak žiadne nepoznáte, neskôr vás naučím.
Ale keď sme odchádzali, obe strany
plakali, lebo sa im nechcelo odísť.
Dnes, aj po troch rokoch, vzťahy nadviazané tam stále fungujú.
Predstavte si, že ak by miliardu ľudí,
ktorí každý rok takto cestujú po svete,
nezobral autobus z jedného miesta na druhé,
z jedného hotela do druhého,
nefotili by len ľudí a kultúru z okien autobusu,
ale by sa reálne stretávali s ľuďmi.
Viete, pamätám si skupinu moslimov z Veľkej Británie,
ktorá navštívila dom ortodoxnej židovskej rodiny,
spolu v piatok večerali na sabat,
jedli spolu hamin, čo je židovské jedlo, dusené mäso,
a po chvíli im došlo,
že pred sto rokmi rodina každého z nich prišla
z rovnakého miesta v Severnej Afrike.
Toto nie je profilová fotka na váš Facebook.
Ani cestovanie na miesta nešťastí.
Toto je budúcnosť cestovania
a ja som vás pozval so mnou, aby sme zmenili spôsob vášho cestovania.
Toto teraz robíme všade na svete,
od Írska cez Irán po Turecko,
a sami chodíme všade po svete, aby sme zmenili svet.
Ďakujem.
(potlesk)