Sunt antreprenor în turism și activist pentru pace,
dar nu așa am început.
La 7 ani, îmi amintesc că mă uitam la televizor
și vedeam oameni aruncând cu pietre.
Mă gândeam că trebuie să fie distractiv.
Așa că am ieșit în stradă și am aruncat cu pietre,
neînțelegând că trebuia să le arunc în mașinile israeliene.
În schimb, am lovit mașinile vecinilor mei. (Râsete)
Nu i-a încântat patriotismul meu.
Asta e o poză cu mine și fratele meu.
Eu sunt cel mic și știu la ce vă gândiți:
„Erai așa de drăguț, ce naiba ai pățit?”
Fratele meu mai mare a fost arestat când avea 18 ani,
dus la închisoare, acuzat că ar fi aruncat cu pietre.
A fost bătut când a refuzat să admită că aruncase cu pietre
și ca urmare a suferit leziuni interne
care i-au cauzat moartea la scurt timp după eliberarea sa din închisoare.
Eram furios, eram amărât,
tot ce voiam era să mă răzbun.
Dar lucrurile s-au schimbat când aveam 18 ani.
Mi-am zis că-mi trebuie limba ebraică pentru a-mi găsi de lucru.
În clasă la orele de ebraică am cunoscut primii evrei care nu erau soldați.
Ne-au legat lucrurile simple,
cum ar fi faptul că îmi place muzica country,
ceva foarte ciudat la palestinieni.
Tot atunci am înțeles
și că între noi e un zid de furie, de ură și de ignoranță care ne desparte.
Mi-am dat seama că nu contează ce se întâmplă cu mine.
Ce contează de fapt e cum reacționez.
Așa că m-am decis să-mi dedic viața
scopului de a dărâma zidurile care despart oamenii.
Fac asta în mai multe moduri.
Turismul e unul din ele, dar și mass-media și educația.
Poate vă întrebați: chiar poate turismul să schimbe lucrurile, să dărâme zidurile?
Da, turismul e cel mai viabil mod de a le dărâma aceste ziduri,
de a crea o legătură durabilă între oameni
și de a construi prietenii.
În 2009 am fondat Mejdi Tours,
o întreprindere socială care urmărește să conecteze oamenii.
Apropo, am fondat-o cu doi prieteni evrei.
Iar modelul nostru e următorul: de exemplu, în Ierusalim, avem doi ghizi,
un israelian și un palestinian, care însoțesc grupul împreună,
vorbesc de istorie, legende, arheologie și conflicte,
din perspective complet diferite.
Îmi amintesc că eram ghid împreună cu un prieten pe nume Kobi
– era un grup de evrei din Chicago veniți la Ierusalim –
și i-am adus într-o tabără de refugiați palestinieni.
Mâncarea a fost fantastică.
Apropo, aici e mama mea, e nemaipomenită.
Mâncarea aceasta palestiniană e maqluba, adică „cu susul în jos”,
e gătită cu orez și pui, apoi întoarsă cu susul în jos.
E cea mai bună mâncare din lume.
Am mâncat cu toții,
apoi a venit o trupă de muzicanți israelieni și palestinieni
și am dansat dansuri din buric.
Dacă nu știți cum se dansează, vă arăt mai târziu.
La plecare, și unii și alții plângeau pentru că nimeni nu voia să plece.
După trei ani încă mai păstrează legătura.
Să ne imaginăm că miliardul de oameni care călătoresc în străinătate pe an
ar călători așa.
Nu să fie duși cu autobuzul dintr-un loc în altul,
de la un hotel la altul,
pentru a face poze de la geamul autobuzului, cu oameni și culturi,
ci să construiască relații reale cu oameni.
Îmi amintesc de un grup de musulmani din Marea Britanie
care au intrat în casa unei familii de evrei ortodocși
și au petrecut cu ei vineri seara la o masă de Sabat
mâncând împreună hamin, o tocană evreiască,
și din vorbă în vorbă dându-și seama, după o vreme,
că acum un secol strămoșii lor au plecat din același loc din Africa de Nord.
Nu vorbim de poze cu care să faci paradă pe Facebook.
Nu vorbim de turismul dezastruos.
Acesta e viitorul turismului.
Și vă invit să participați, să vă schimbați obiceiurile.
Am răspândit ideea pretutindeni, în Irlanda, în Iran, în Turcia,
și vrem să mergem peste tot ca să schimbăm lumea.
Mulțumesc.
(Aplauze)