Én egy turisztikai vállalkozó vagyok és építem a békét,
de nem így kezdtem.
Emlékszem, amikor hét éves voltam, néztem a televízióban,
ahogyan emberek köveket dobálnak,
és azt gondoltam, biztosan jó szórakozás lehet.
Kimentem az utcára és köveket dobáltam,
nem tudva, hogy nekem az izraeliek autóját kellene dobálnom.
Ehelyett a szomszédaim autóját dobáltam meg. (Nevetés)
Nem voltak elragadtatva a patriotizmusomtól.
Ez egy kép a fivéremről.
Ez én vagyok, a kisebb, és tudom mit gondolnak:
"Milyen cuki voltál, mi a fene történt veled?"
A fivéremet, aki idősebb nálam,
18 éves korában letartóztatták,
börtönbe zárták kődobálás vádjával.
Megverték, amikor nem vallotta be, hogy köveket dobált,
emiatt belső sérüléseket szenvedett,
melyek a halálát okozták nem sokkal azután, hogy kiengedték.
Mérges voltam, keserűséget éreztem,
és csak a bosszúra vágytam.
De ez megváltozott, amikor 18 éves lettem.
Eldöntöttem, hogy szükségem van héber tudásra, hogy legyen munkám,
és elmentem hébert tanulni, abban az osztályteremben
találkoztam először olyan zsidókkal, akik nem katonák voltak.
Olyan apró közös pontjaink voltak, mint az, hogy szeretem a country zenét,
ami elég szokatlan egy palesztintól.
De ekkor azt is megértettem, hogy köztünk van a harag,
a gyűlölet és tudatlanság fala, mely elválaszt minket.
Eldöntöttem, hogy nem számít mi történik velem.
Ami fontos az, hogy hogyan kezelem.
És ezért eldöntöttem, az életemet annak szentelem,
hogy ledöntsem a falakat, melyek elválasztják az embereket.
Sokféle módon teszem ezt.
A turizmus az egyik, de a média és az oktatás is az,
és talán csodálkoznak: a turizmus tényleg megváltoztatja a dolgokat?
Ledöntheti a falakat? Igen.
A turizmus a legjobban fenntartható módja a falak ledöntésének,
és fenntartható módját teremti a kapcsolatok építésének,
barátságok kialakulásának.
2009-ben társalapítója voltam a Mejdi Tours-nak,
egy szociális vállalkozásnak, melynek célja összekapcsolni az embereket,
mellesleg két zsidó barátommal,
és amit tenni fogunk, a modell ahogy csináltuk,
például Jeruzsálemben, két idegenvezetőnk volt,
egy izraeli és egy palesztin, egyszerre vezették a túrát,
elmondva a történelmet, narratívákat, a régészetet és a konfliktust
két teljesen különböző nézőpontból.
Emlékszem, egy barátommal, Kobival vezettem együtt egy túrát --
-- zsidó gyülekezet Chicago-ból a túra Jeruzsálemben volt --
elvittük őket egy menekülttáborba, egy palesztin menekülttáborba,
és ott ezt a kiváló ételt ettük.
Amúgy ő az édesanyám. Ő nagyon cool.
Nos, ez egy palesztin étel, maqluba a neve.
Azt jelenti fejjel lefelé.
Csirkével és rizzsel lehet főzni, és fejjel lefelé kell fordítani.
A valaha volt legjobb étel.
Mind együtt ettünk.
Aztán volt egy közös zenekar, izraeli és palesztin zenészek,
és hastáncoltunk.
Ha nem tudnak, majd később megtanítom önöket.
De amikor elmentünk, mindkét oldal sírt,
mert nem akartak elmenni.
Három évvel később ezek a kapcsolatok még mindig léteznek.
Képzeljék el velem, hogy egymilliárd ember,
akik országok közt utaznak, minden évben így utaznak,
nem busszal viszik őket egyik oldalról a másikra,
egyik hotelből a másikba,
az ablakból készítve fotókat az ő buszuk embereiről és kultúrájáról,
hanem valódi kapcsolatot teremtenek.
Tudják, emlékszem egyszer egy muszlim csoportra Angliából,
ahogy bementek egy ortodox zsidó család házába,
és megették az első péntek esti vacsorájukat, a Sabbath vacsorát,
együtt ettek hamint, ami egy zsidó étel, egy pörkölt,
ahogy kapcsolatot teremtettek egy idő után rájöttek,
hogy száz évvel azelőtt a családjaik ugyanonnan
jöttek Észak-Afrikából.
Ez nem egy profilkép a Facebookodra.
Ez nem katasztrófa-turizmus.
Ez az utazás jövője.
Biztatom önöket: csatlakozzanak, változtassanak az útjaikon.
Mi mostanra az egész világon csináljuk,
Írországtól Iránig, Törökországig,
és látjuk, amint mindenhová eljutunk és megváltoztatjuk a világot.
Köszönöm!
(Taps)