Sóc un empresari turístic i constructor de pau,
però així no és com vaig començar.
Quan tenia 7 anys, recordo haver vist a la televisió
gent llençant pedres,
i vaig pensar, això ha de ser divertit.
Així que vaig sortir al carrer a tirar pedres
sense adonar-me'n que se suposava que les havia de llençar als cotxes israelites.
Però jo vaig acabar llençant pedres als cotxes dels meus veïns. (Riures)
No van rebre el meu patriotisme amb gaire entusiasme.
Aquesta és una fotografia amb el meu germà.
Aquest sóc jo, el petit. Sé que esteu pensant
"Eres mono, què dimonis t'ha passat?"
Però el meu germà, que és més gran que jo,
El van detenir quan tenia 18 anys,
va anar a presó per haver tirat pedres.
Li van pegar quan es va negar a confessar que tirava pedres
i com a resultat d'això va patir ferides internes
que li van causar la mort poc després de sortir de la presó.
Estava enfadat, estava amargat,
i l'únic que volia era venjança.
Però tot va canviar quan tenia 18 anys.
Vaig decidir que per aconseguir feina necessitava aprendre hebreu.
Quan vaig anar a estudiar hebreu, en aquella classe
vaig conèixer per primera vegada, jueus que no eren soldats.
Vam connectar amb petites coses, com en el fet que m'encanta la musica country,
cosa estranya per un palestí.
Però, va ser aleshores, quan em vaig adonar que teniem un mur de ràbia,
d'odi i d'ignorància que ens separava.
Vaig decidir, que el que em passi a mi no importa.
El que realment importa, és com ho afronto.
Per tant, vaig decidir dedicar la meva vida
a derrocar els murs que separen les persones.
Ho faig de diverses maneres.
El turisme és una d'elles, però també els mitjans de comunicació i l'educació,
potser us esteu preguntant, "realment pot el turisme canviar les coses?
pot derrocar murs?" Sí.
El turisme és el millor mitjà sostenible per derrocar aquests murs
i per crear una manera sostenible de connectar-nos els uns amb els altres,
i de crear noves amistats.
Al 2009, vaig cofundar Mejdi Tours,
una empresa social que té com a objectiu connectar la gent,
amb dos amics jueus, per cert,
i el que farem, el model que vam crear sería
per exemple a Jerusalem, hi hauríen 2 guies turístics,
un israelià i un palestí que guiarien junts les visites,
explicant la història, la narrativa, l'aqueologia i el conflicte
des de punts de vista totalment diferents.
Recordo quan vaig fer un viatge juntament amb el meu amic Kobi--
d'una congregació jueva de Chicago, el viatge era a Jerusalem--
els vam portar a un camp de refugiats, un camp de refugiats palestins
i allà ens van donar un menjar boníssim.
Per cert, aquesta és la meva mare. És fantàstica.
Això és un plat típic palestí que es diu Maqluba.
Significa "al revés".
Es cuina amb arrós i pollastre, i després se li dóna la volta.
És el millor plat que mai ha existit.
El vam menjar tots junts.
Després, vam escoltar un grup de músics israelians i palestins,
i vam ballar la dansa del ventre.
Si no en sabeu, després us en puc ensenyar.
Però quan vam marxar, ambdós cantons,
ploraven perquè no volien marxar.
Tres anys més tard, aquestes amistats encara existeixen.
Imaginem junts si el bilió de persones
que viatgen internacionalment cada any ho fessin d'aquesta manera,
sense que se la portés en autobús d'un lloc a un altre,
d'un hotel a un altre,
fent fotografies des de la finestra de l'autobús,
sinó connectant amb la gent.
Recordo un grup de musulmans del Regne Unit,
que va anar a la casa de una família de jueus ortodoxos,
i en el primer sopar de la nit de divendres, el sopar de sàbat,
van menjar junts hamin, un plat jueu, un estofat,
i van connectar quan es van adonar, al cap d'una estona,
que feia 100 anys, les seves families van venir
del mateix lloc del nord d'Àfrica.
Això no és una foto de perfil pel vostre Facebook.
Això no és el turisme del desastre.
Aquest és el futur de viatjar,
i us convido a unir-vos, a que canvieu la vostra manera de viatjar.
Ara fem això per tot el món,
des d'Irlanda fins a l'Iran i Turquia.
i volem arribar a tot arreu per canviar el món.
Gràcies.
(Aplaudiments)