Kako u 10 minuta mogu govoriti
o vezama žena triju generacija,
o tome kakvu su začuđujuću snagu te njihove veze
imale u životu
četverogodišnje djevojčice
zarobljene sa svojom mlađom sestrom,
majkom i bakom
pet dana i noći
u malom brodu u Kineskom moru
prije više od 30 godina,
veze koje su zauzele određeno mjesto u životu te male djevojčice
i nikada je nisu pustile --
ta malena djevojčica sada živi u San Franciscu
i danas vam govori.
Ovo nije završena priča.
To je slagalica koja se još slaže.
Dopustite da vam kažem nešto o pojedinim dijelovima.
Zamislite prvi dio:
čovjek koji pali svoje životno djelo.
On je pjesnik, dramski pisac,
čovjek čiji je cijeli život
bio utemeljen na jedinstvenoj nadi
za ujedinjenjem i slobodom njegove zemlje.
Zamislite ga dok komunisti ulaze u Saigon,
dok se suočava sa činjenicom
da je njegov život bio potpuno traćenje vremena.
Riječi, tako dugo njegove prijateljice, sada su mu se rugale.
Povukao se u tišinu.
Umro je slomljen poviješću.
On je moj djed.
Nikada ga nisam upoznala,
no naši su životi mnogo više od naših sjećanja.
Moja baka nikada nije dopustila da zaboravim njegov život.
Moja je dužnost bila ne dopustiti da bude uzaludno
i moja je lekcija bila naučiti
da nas je povijest pokušala slomiti,
ali mi smo izdržali.
Sljedeći je dio slagalice
brodić koji u ranu zoru
tiho klizi u more.
Moja majka Mai imala je 18 godina
kad joj je umro otac –
već u dogovorenom braku
s dvije male djevojčice.
Njen život sveo se na jedan zadatak:
bijeg njene obitelji
i nov život u Australiji.
Bilo joj je nezamislivo
da ne uspije.
Nakon četverogodišnje sage koja premašuje fikciju,
brodić je skliznuo u more
prerušen u ribarski brod.
Svi su odrasli bili svjesni rizika.
Najveći strah bio je od gusara,
silovanja i smrti.
Kao i većina odraslih na brodiću,
moja je majka nosila malu bočicu otrova.
Da su nas zarobili, prvo bi popile sestra i ja,
a onda ona i moja baka.
Moja su prva sjećanja s brodića –
postojan ritam motora,
pramac koji ulazi u svaki val,
prostran i prazan horizont.
Ne sjećam se gusara koji su došli mnogo puta,
ali su zavarani iznimnom hrabrošću
muškaraca s našeg broda,
niti se sjećam kako nam je motor otkazao
i nije se pokrenuo šest sati.
Ali sjećam se svjetla na platformi za podmorsko bušenje
na Malezijskoj obali
i mladića koji se srušio i umro,
kraj putovanja bio je previše za njega.
I sjećam se prve jabuke koju sam okusila,
a dao mi ju je muškarac s platforme.
Nijedna jabuka poslije nije imala isti okus.
Nakon tri mjeseca u izbjegličkom kampu,
stigli smo u Melbourne.
A sljedeći je dio slagalice
o četiri žene unutar triju generacija
koje zajedno oblikuju nov život.
Nastanile smo se u Footscrayu,
radničkom predgrađu
koje vrvi slojevima doseljenika.
Za razliku od predgrađa nastanjenog srednjim slojem,
čijeg postojanja nisam bila svjesna,
u Footscrayu nije bilo osjećaja za pravdu.
Mirisi s vrata dućana dolazili su iz ostatka svijeta.
Ljudi su se sporazumijevali slabim
engleskim jezikom i
jedno im je bilo zajedničko:
kretali su ispočetka.
Moja je majka radila na farmama,
zatim na pokretnoj traci s automobilima,
radeći šest dana duple smjene.
Nekako je pronašla vremena za učenje engleskog jezika
i stjecanje informatičkog obrazovanja.
Bili smo siromašni.
Svi su dolari bili raspodijeljeni
i dodatna školarina za engleski i matematiku
bila je izdvajana
usprkos tome što nam je svašta nedostajalo,
poput nove odjeće;
uvijek je bila već nošena.
Dva para čarapa za školu,
svaki kako bi sakrio rupe na drugoj.
Školska uniforma do gležnjeva
zato što je morala trajati šest godina.
I postojali su rijetki, ali ružni napjevi
o „kosookima“
i povremeni grafiti:
„Azijci, idite kući.“
Kojoj kući?
Unutar mene nešto se ukočilo.
Oblikovala se odlučnost
i tihi glas koji je govorio: „Zaobići ću vas.“
Moja majka, moja sestra i ja
spavale smo u istom krevetu.
Majka je svake večeri bila iscrpljena,
ali smo uvijek jedna drugoj govorile kako nam je prošao dan
i slušale kako baka
hoda po kući.
Moja je majka imala noćne more
koje su bile vezane uz brodić,
a moj je posao bio da ostanem budna kada joj dođu te noćne more
kako bih je mogla probuditi.
Otvorila je dućan s računalima,
a nakon toga školovala se kako bi bila kozmetičarka
i otvorila još jedan posao.
Žene su dolazile sa svojim pričama
o muškarcima koji nisu mogli prijeći ovamo,
bile su ljute i nepopustljive
i imale problematičnu djecu koja su bila zarobljena između dva svijeta.
Tražile su se stipendije i sponzori.
Osnovani su centri.
Živjela sam u paralelnim svjetovima.
U jednom, bila sam tipičan azijski student,
nemilosrdna prema zahtjevima koje sam si postavila.
U drugom sam bila upletena u živote koji su bili neizvjesni,
tragično obilježeni nasiljem,
drogom i izolacijom.
A tijekom godina mnogima smo pomagali.
I za taj sam posao na zadnjoj godini pravnog studija bila
izabrana za mladu Australku godine.
I bila sam katapultirana
s jednog dijela slagalice na drugi,
a njihovi se rubovi nisu slagali.
Anonimna Tan Le iz Footscraya
sada je bila Tan Le, izbjeglica i socijalna aktivistica
koja je bila pozvana da govori na mjestima za koje nikada nije čula
i u domove
koje nije mogla ni zamisliti.
Nisam poznavala protokol.
Nisam znala kako koristiti pribor za jelo.
Nisam znala kako govoriti o vinu.
Nisam znala kako govoriti ni o čemu.
Željela sam odstupiti od rutine i udobnosti
života u neopjevanom predgrađu –
baka, majka i dvije kćeri
završavaju svoj dan jednako kao što to rade već 20 godina,
pričajući jedna drugoj kako je prošao dan,
i sve tri još uvijek
spavaju u istom krevetu.
Rekla sam majci da ja to ne mogu.
Podsjetila me je da mi je isto godina kao njoj
kad smo se ukrcale na brod.
Riječ "ne" nikad nije bila opcija.
„Učini to“, rekla je,
„i nemoj biti nešto što nisi.“
Govorila sam o nezaposlenosti mladih i obrazovanju
i zanemarivanju marginaliziranih i obespravljenih.
I što sam iskrenije govorila,
tražili su da govorim još više.
Upoznala sam ljude različitih životnih puteva,
i mnogi od njih radili su ono što vole,
živeći na granicama mogućnosti.
Iako sam bila diplomirala, shvatila sam
da mi pravnička karijera nije dovoljna.
Tu je morao biti još jedan dio slagalice.
I u isto sam vrijeme shvatila
da je u redu da budeš autsajder,
novopridošlica,
novi na sceni –
i ne samo da je u redu,
već za to treba biti zahvalan,
možda je to dar s brodića.
Zato što biti insider
lako može značiti sužavanje horizonta
i lako može značiti
prihvaćanje predrasuda vlastitog zavičaja.
Sada sam već dovoljno zakoračila van svoje sigurne okoline
da znam da se svijet raspada,
ali ne na način kojeg se bojite.
Mogućnosti koje ne bi bile dozvoljene,
drsko su poticane.
Tu je bila energija,
neumoljivi optimizam,
čudna mješavina poniznosti i odvažnosti.
Pa sam slijedila svoju intuiciju i
okupila oko sebe malu ekipu ljudi
za koju je termin „To se ne može učiniti“
bio neodoljiv izazov.
Godinu smo dana bili bez novaca.
Na kraju svakog dana kuhala sam ogroman lonac juhe
koji smo svi podijelili.
Radili smo do kasno u noć.
Većina je naših ideja bila luda,
ali nekoliko ih je bilo sjajnih
i uspjeli smo se probiti.
Odlučila sam se preseliti u SAD
nakon samo jednog putovanja.
Opet moj predosjećaj.
Tri mjeseca kasnije preselila sam se
i avantura se nastavila.
Prije no što završim,
da vam kažem nešto o svojoj baki.
Odrasla je u vrijeme
kada je konfucijanizam bio društvena norma
i lokalni mandarini su bili osobe koje su nešto značile.
Život se nije mijenjao stoljećima.
Otac joj je umro ubrzo nakon njezina rođenja.
Majka ju je sama podizala.
Sa 17 je postala druga žena
mandarina čija ju je majka tukla.
Bez potpore svog muža,
bila je senzacija kada ga je dovela na sud
i sama vodila slučaj
i još je veća senzacija bila kada je pobijedila.
(smijeh)
(pljesak)
„To se ne može učiniti“ pokazalo se netočnim.
Tuširala sam se u hotelskoj sobi u Sydneyu
u trenutku kad je ona umrla
950 km dalje u Melbourneu.
Pogledala sam kroz zastor tuša
i vidjela je kako stoji s druge strane.
Znala sam da se došla oprostiti.
Moja me majka nazvala nekoliko minuta kasnije.
Nekoliko dana poslije
otišle smo u budistički hram u Footscrayu
i sjele pored njenog lijesa.
Pričale smo joj priče
i uvjerile ju da smo još uvijek s njom.
U ponoć je došao monah
i rekao nam da moramo zatvoriti lijes.
Majka nas je zamolila da joj opipamo ruku.
Upitala je monaha:
„Kako to da joj je ruka tako topla,
a sve ostalo hladno?“
„Zato što ste je držali od jutra“, rekao je,
„niste je pustili.“
Ako postoji snaga u našoj obitelji,
ona ide kroz žene.
S obzirom na to kakve smo bile i kako nas je život oblikovao,
sada vidimo
da bi nas muškarci koji su možda mogli ući u naše živote,
omeli na našem putu.
Olako bismo prihvatile poraz.
Sada bih voljela imati svoju djecu,
i razmišljam o onom brodu.
Tko bi si to ikada poželio?
Ipak se bojim privilegije,
spokoja
i povlastica.
Mogu li im dati pramac
broda koji hrabro uranja u svaki val,
neometan i stabilan zvuk motora,
širok horizont
koji ništa ne garantira?
Ne znam.
Ali ako bih im to mogla dati
i da znam da će sigurno prebroditi,
učinila bih to.
(pljesak)
Trevor Neilson: S nama je danas i Tanina majka
u četvrtom ili petom redu.
(pljesak)