I min barndom kunne jeg ikke altid forstå
hvorfor mine forældre fik mig til at følge deres regler.
Som, hvorfor skulle jeg egentlig slå græsplænen?
Hvorfor var lektier egentlig så vigtige?
Hvorfor kunne jeg ikke putte vingummier i min havregrød?
Min barndom var fuld af disse spørgsmål.
Normale ting om barndom og senere finde ud af, at nogen gange
var det bedst at lytte til mine forældre, selv når jeg ikke rigtig forstod hvorfor.
Og det er ikke fordi de ikke ville at jeg skulle tænke kritisk.
Deres opdragelse bestod altid i at forene spændingen
imellem at få mine søskende og mig at forstå realiteten i verden,
samtidig med at sikre at vi aldrig godtog status quo som uundgåeligt.
Med tiden forstod jeg, at dette, i og med sig selv,
var en meget målbevidst form for opdragelse.
En af mine yndlingslærere, den brasilianske lærde forfatter Paulo Freire,
taler meget eksplicit om behovet for uddannelse
til at blive brugt til at skærpe kritisk tænkning og delt menneskelighed.
I hans mest berømte bog, "Pædagogik for de Undertrykte,"
siger han, "Ingen kan være autentisk menneskelig
mens han forhindrer andre at være det."
Jeg har tænkt meget på dette, idéen om menneskelighed,
og især, hvem i denne verden får privilegiet
at blive betragtet som helt menneskelig.
Gennem de sidste mange måneder,
har verden måttet se ubevæbnede sorte mænd og kvinder
blive dræbt af politiet og selvtægtsmænd.
Disse hændelser og alt hvad der er sket efter dem
har taget mig tilbage til min egen barndom
og beslutningerne som mine forældre tog om at opdrage en sort dreng i Amerika
at mens jeg voksede op, forstod jeg ikke altid tingene som jeg gør nu.
Jeg tænker på hvor hårdt det må have været og hvor uretfærdigt det har virket
at de følte de måtte fjerne dele af min barndom
blot så jeg kunne komme hjem hver aften.
For eksempel tænker jeg på en aften,
da jeg som tolv-årig tog på en overnattende ekskursion til en anden by,
hvor mine venner og jeg købte Super Soakers
og forvandlede hotellets parkeringsplads til vor egen oversvømmede krigszone.
Vi gemte os bag biler,
løb gennem mørket mellem gadelygterne,
og den endeløse latter lød alle vegne på det fortov.
Men efter 10 minutter
kom min far ud, tog i min arm,
og trak mig ind i vores værelse med et hårdt greb.
Før jeg kunne sige noget,
sige at han fik mig til at se dum ud i mine venners øjne,
skældte han mig ud for at være så naiv.
Han så mig i øjnene, med et udtryk af frygt i ansigtet,
og sagde, "Søn, jeg er ked af det,
men du kan ikke opføre dig ligesom dine hvide venner.
Du kan ikke lege at du skyder med pistol.
Du kan ikke løbe rundt i mørket.
Du kan ikke gemme dig andre steder end bag dine egne tænder."
Jeg ved nu hvor bange han må have været,
hvor nemt jeg kunne have været fortabt i natten,
at nogen ville synes at griseriet i parkeringspladsen
var en god grund til at vaske alt dette væk.
Disse er budskaberne som jeg har fået i overflod hele mit liv:
Altid hav dine hænder hvor man kan se dem, ingen drastiske bevægelser,
tag hætten af når solen går ned.
Mine forældre opdrog mine søskende og mig med en pansermur af råd,
et hav af alarmklokker, for at forhindre at nogen ville stjæle vort åndedrag,
forhindre at nogen ville tage vort liv.
Mine forældre ville sikre sig at vi kunne være børn.
Og det er ikke fordi at de ville gøre os bedre end alle andre,
de ville blot holde os i live.
Alle mine sorte venner blev opdraget med det samme budskab
talen, vi alle hørte når vi blev gamle nok
til at blive forvekslet med søm, klare til at hamre i jorden,
når folk gjorde vor hudfarve synonym med noget at være bange for.
Men hvad gør det ved et barn
at vokse op, mens du ved at du simpelthen ikke kan være et barn?
At vide, at pubertetens indfald er for farlige for dig,
at du ikke kan være nysgerrig,
at du ikke har råd til den luksus det er at lave en fejl,
at nogens implicitte partiskhed
kan være grunden til at du ikke vågner næste morgen.
Men det skal ikke definere os.
For vi har forældre der opdrog os til at forstå
at vore kroppe ikke er skabt til at være skjolde for kugler
men for at flyve drager og sjippe, og le til vi får ondt i maven.
Vi havde lærere der lærte os at holde hænderne op i klassen,
og ikke kun for at overgive os,
og at det eneste vi skal opgive
er idéen om at vi ikke er denne verden værdige.
Når vi siger at sorte liv har betydning, siger vi ikke andre ikke har,
det er fordi at vi må bekræfte at vi har ret til eksistere uden frygt,
når så mange ting siger os at vi ikke har.
Jeg vil leve i en verden hvor min søn
ikke vil opfattes skyldig så snart han er født,
hvor et legetøj i hans hånd ikke vil forveksles med andet end et legetøj.
Og jeg nægter at acceptere at vi ikke kan ændre denne verden til et sted,
et sted hvor et barns navn
ikke vil være skrevet på en t-shirt, eller en gravsten,
hvor værdien af et liv
ikke bestemmes af andet end at de havde lunger,
et sted hvor vi allesammen, alle som én, kan trække vejret.
Tak skal I have.
(Bifald)