Ridicați mâna dacă ați fost întrebați vreodată
„Ce vrei să fii când o să crești mare?”
Dacă ar trebui să ghiciți,
câți ani aveați când ați fost întrebați asta?
Puteți arăta pe degete.
Trei. Cinci. Trei. Cinci. Cinci. Ok.
Acum
ridicați mâna dacă întrebarea
„Ce vrei să fii când o să crești mare?” v-a provocat vreodată neliniște.
(Râsete)
Oricât de puțin.
Eu n-am putut niciodată să răspund la întrebarea
„Ce vrei să fii când o să crești mare?”
Problema nu era că nu aveam nicio pasiune,
ci că aveam prea multe.
În liceu îmi plăceau engleza, matematica, artele, am creat site-uri
și am cântat la chitară într-o trupă punk numită „Frustrated Telephone Operator”.
Poate ați auzit de noi.
(Râsete)
Asta a continuat după liceu,
iar la un moment dat am observat un obicei la mine:
când începea să mă intereseze un domeniu
mă afundam în el cu totul
și deveneam destul de bună la orice ar fi fost,
iar apoi atingeam un punct în care începeam să mă plictisesc.
De obicei încercam să persist oricum,
pentru că deja investisem mult timp și energie
și uneori bani în acel domeniu.
Dar în final acest sentiment de plictiseală,
acest sentiment de „Bine, mă descurc, nu mă mai motivează”
devenea prea puternic.
Și trebuia să renunț.
Dar apoi deveneam interesată în altceva,
ceva cu totul diferit și mă afundam în acel domeniu
total pasionată, spunându-mi „Da! mi-am găsit chemarea!”.
Și iar ajungeam în punctul în care mă plictiseam.
Și până la urmă renunțam.
Dar apoi descopeream ceva nou și total diferit
și mă afundam acolo.
Acest obicei mi-a provocat multă neliniște
din două motive.
Primul a fost că nu eram sigură
cum urma să transform toate astea într-o carieră.
Credeam că în final va trebui să aleg un lucru,
să-mi reneg toate celelalte pasiuni,
și să mă resemnez în a fi plictisită.
Celălalt motiv care mi-a cauzat neliniște a fost puțin mai personal.
Mi-era teamă că e ceva în neregulă cu asta,
că e ceva în neregulă cu mine, pentru că nu puteam rămâne la un lucru.
Mă îngrijoram că mi-e teamă de angajamente
sau că sunt dezorganizată sau că mă sabotez singură,
de teama propriului succes.
Dacă vă regăsiți în povestea mea și în aceste sentimente
aș vrea să vă puneți întrebarea
pe care aș fi vrut să mi-o pun atunci.
Întrebați-vă unde ați învățat să atribuiți sensul de greșit sau anormal
în a face mai multe lucruri.
Vă spun eu unde ați învățat asta:
ați învățat din cultură.
Am fost întrebați prima dată „Ce vrei să fii când o să crești mare?”
cam pe la cinci ani.
Adevărul e că nimănui nu-i pasă ce răspunzi la vârsta aia.
(Râsete)
E considerată o întrebare inofensivă pusă copiilor
pentru a obține răspunsuri amuzante
precum „vreau să fiu astronaut” sau „vreau să fiu o balerină”
sau „vreau să fiu pirat”.
Adăugați costumul de Halloween aici.
(Râsete)
Dar această întrebare ne e adresată iar și iar pe măsură ce creștem,
în diverse forme: de exemplu liceenii pot fi întrebați
ce facultate vor să aleagă.
Iar la un moment dat,
„Ce vrei să fii când o să crești mare?”
se transformă din exercițiul simpatic de odinioară
în motiv de insomnie.
De ce?
Această întrebare inspiră copiii să viseze la ce ar putea fi,
dar nu-i inspiră să viseze la tot ce ar putea fi.
De fapt, face exact opusul,
pentru că atunci când cineva te întreabă ce vrei să devii,
nu poți răspunde 20 de lucruri diferite,
deși adulții bine intenționați ar chicoti spunând:
„Ce drăguț, dar nu poți fi un fabricant de viori și psiholog.
Trebuie să alegi.”
Acesta e dr. Bob Childs...
(Râsete)
E lutier și psihoterapeut.
Iar aceasta e Amy Ng, editor devenit grafician, antreprenor,
profesor și director de creație.
Dar majoritatea copiilor nu aud despre oameni ca ei.
Tot ce aud
e că vor trebui să aleagă.
Dar e mai mult de atât.
Ideea unei vieți cu un scop îngust
e ținută la mare preț în cultura noastră.
E ideea destinului sau a chemării unice,
ideea că toți avem un lucru măreț
pe care suntem meniți să-l facem pe pământ
și trebuie să-ți dai seama care e acel lucru
și să-i dedici viața.
Dar dacă nu ești născut astfel?
Dacă sunt multe domenii diferite de care ești curios
și multe lucruri pe vrei să le faci?
Nu e loc pentru cineva ca tine în acest context.
Și s-ar putea să te simți singur.
S-ar putea să simți că nu ai un scop.
Și s-ar putea să simți că e ceva în neregulă cu tine.
Nu e nimic în neregulă cu tine.
Ești e un multipotențialist.
(Râsete)
(Aplauze)
Un multipotențialist e cineva cu multe interese și preocupări creative.
E greu de pronunțat.
Poate ajută să-l împărțiți în trei:
multi-, potențial, -ist.
Puteți folosi și alți termeni care implică aceeași idee,
precum „polimat”, ca în Renaștere.
De fapt în Renaștere se considera ideal să fii priceput în mai multe discipline.
Barbara Sher ne numește „scannere”.
Folosiți orice termen vă place sau inventați altceva.
Aș zice că e emblematic ca în comunitatea noastră
să nu cădem de acord asupra unei singure identități.
(Râsete)
E ușor să-ți vezi multipotențialitatea
ca o limitare sau o problemă pe care trebuie s-o depășești.
Dar am învățat, vorbind cu oamenii
și scriind despre aceste idei pe site-ul meu,
că fiind așa, ai niște atuuri fantastice.
Iată trei
super-puteri ale multipotențialiștilor.
1: Sintetizarea ideilor,
prin care combini două sau mai multe domenii
și creezi ceva nou la intersecție.
Sha Hwang și Rachel Binx s-au inspirat din interesele lor
în cartografie, vizualizare de date, călătorit, matematică și design,
când au fondat Meshu.
Firma Meshu creează bijuterii la comandă inspirate din geografie.
Sha și Rachel au avut acestă idee unică
tocmai datorită amestecului eclectic de calități și experiențe.
Inovația are loc la intersecții.
De acolo vin noile idei.
Multipotențialiștii, cu toate cunoștințele lor,
pot accesa multe puncte de intersecție.
A doua super-putere multipotențialistă
e învățarea rapidă.
Noi, multipotențialiștii, când devenim interesați de ceva,
intrăm cu capul înainte.
Cercetăm tot ce prindem despre domeniu.
Suntem obișnuiți să fim începători
pentru că am fost începători de atâtea ori în trecut.
Asta înseamnă că nu ne e frică să încercăm lucruri noi
și să ieșim din zona de confort.
Pe lângă asta, multe calități sunt transferabile în alte discipline
și aducem tot ce am învățat în noul domeniul de interes,
așa că rareori începem de la zero.
Nora Dunn e călătoare cu normă întreagă și scriitoare liber-profesionistă.
Ca tânără pianistă și-a cizelat incredibil potențialul de memorie musculară.
Acum e cea mai rapidă dactilografă din câte știe.
(Râsete)
Înainte de a fi scriitoare, Nora era contabilă.
A trebuit să învețe mecanica fină a vânzărilor
când și-a început munca,
iar asta o ajută acum să le scrie propuneri irezistibile editorilor.
Rareori e o pierdere de timp să urmezi ceva de care ești atras,
chiar dacă ajungi să renunți.
S-ar putea să folosești cunoștințele într-un domeniu total diferit,
într-un mod pe care nu l-ai fi anticipat.
A treia putere multipotențialistă
e adaptabilitatea,
adică aptitudinea de a te transforma în orice e nevoie într-o situație dată.
Abe Cajudo e uneori director video, uneori web designer,
uneori consultant Kickstarter, uneori profesor
și uneori, se pare, e James Bond.
(Râsete)
E valoros pentru că face treabă bună.
E și mai valoros pentru că își poate asuma diverse roluri
în funcție de nevoile clienților.
Revista „Fast Company” a găsit că adaptabilitatea
e cea mai importantă însușire de dezvoltat pentru a prospera în secolul 21.
Lumea economică se schimbă atât de repede și de imprevizibil
încât indivizii și organizațiile pot pivota
pentru a corespunde cerințelor pieței care urmează să prospere.
Sintetizare de idei, învățare rapidă și adaptabilitate.
Trei talente pe care multipotențialiștii le au din plin,
trei talente pe care le-ar putea pierde
dacă sunt forțați să-și îngusteze orizontul.
Ca societate avem un motiv întemeiat
să-i încurajăm multipotențialiștii să fie ei înșiși.
Avem probleme multidimensionale și complexe în lume
și avem nevoie de persoane creative cu abordări originale să le dea de cap.
Să spunem că prin natura ta ești un specialist.
Te-ai născut știind că vrei să fii neurochirurg pediatru.
Nu te îngrijora, nici cu tine nu e nimic în neregulă.
(Râsete)
Cele mai bune echipe
sunt compuse dintr-un specialist și un multipotențialist împreună.
Specialistul poate intra în amănunte și poate implementa idei,
în timp ce multipotențialistul aduce o perspectivă mai largă proiectului.
E un parteneriat frumos.
Toți ar trebui să ne construim vieți și cariere
potrivite cu natura fiecăruia.
Din păcate multipotențialiștii sunt încurajați
să semene cât mai mult cu specialiștii.
Acestea fiind spuse,
dacă e un lucru cu care să rămâneți din acest discurs,
sper că e acesta:
acceptă-te așa cum ești, oricum ai fi.
Dacă ești un specialist,
atunci, foarte bine, specializează-te.
Acolo vei da ce-i mai bun din tine.
Dar pentru multipotențialiștii din sală,
inclusiv cei care abia acum ați înțeles, în ultimele 12 minute, că sunteți așa,
(Râsete)
vouă vă spun:
acceptați-vă multiplele pasiuni.
Urmați-vă curiozitatea până-n pânzele albe.
Explorați suprapunerile.
Acceptarea sinelui ne dăruiește o viață mai fericită, mai autentică.
Și poate cel mai important:
multipotențialiști, lumea are nevoie de noi!
Mulțumesc.
(Aplauze)