אני גר בוושינגטון, הבירה,
אבל גדלתי בסינדקלה, כפר באוריסה, בהודו.
אבי היה עובד ממשלתי.
אימי לא ידעה קרוא וכתוב, אבל היא
הייתה אומרת לי, "מלך נערץ אך ורק על ידי
ממלכתו שלו. משורר מוערך בכל מקום."
אז רציתי להיות משורר כשאגדל.
אבל כמעט ולא הלכתי לקולג'
עד שאחת מדודותיי הציעה עזרה כספית.
נסעתי ללמוד בסמבלפור,
העיירה הגדולה ביותר באיזור,
שם, כבר בקולג', ראיתי טלוויזיה בפעם הראשונה.
חלמתי על לנסוע לארצות הברית
כדי ללמוד לימודים גבוהים.
כשהאפשרות הוצגה בפני,
חציתי שני אוקיינוסים, עם כסף שאול
למימון הטיסה ורק שטר של 20$ בכיסי.
בארצות הברית, עבדתי במרכז מחקר,
בחצי משרה, בזמן שלקחתי שיעורי תואר שני בכלכלה.
ועם המעט שהרווחתי, הייתי
מכלכל את עצמי ואז שולח
כסף הביתה לאחי ולאבי.
הסיפור שלי אינו ייחודי.
ישנם מיליונים של אנשים המהגרים מידי שנה.
בעזרת המשפחה, הם חוצים אוקיינוסים,
הם חוצים מדבריות, הם חוצים נהרות, הם חוצים הרים.
הם מסכנים את חייהם כדי להגשים חלום,
והחלום הזה הוא פשוט מאוד
כמו להשיג עבודה טובה היכנשהו כדי שיוכלו לשלוח כסף הביתה
ולעזור למשפחה,
שעזרה להם קודם לכן.
ישנם 232 מיליוני מהגרים בינלאומיים בעולם.
האנשים הללו שגרים בארץ
אחרת מאשר בארץ הולדתם.
אם הייתה ארץ הבנויה
אך ורק ממהגרים בינלאומיים,
היא הייתה גדולה יותר, באוכלוסיתה,
מברזיל.
היא הייתה גדולה יותר, בגודל
הכלכלה שלה, מצרפת.
חלקם, 180 מיליון, שמארצות עניות,
שולחים הביתה כסף בקביעות.
סכומי הכסף הללו נקראים משלוחי העברה.
הנה עובדה שעלולה להפתיע אתכם:
413 מיליארדי דולרים, 413 מיליארדי דולרים
הייתה הכמות של משלוחי ההעברה שנשלחו שנה שעברה
על ידי מהגרים לארצות מתפתחות.
מהגרים מארצות מתפתחות,
כסף שנשלח לארצות מתפתחות -
413 מיליארדי דולרים.
זהו מספר יוצא דופן מכיוון
שהוא פי שלושה מן הגודל
של כל הסיוע הממשלתי הכלכלי לפיתוח.
ועדיין, אתם ואני,
הקולגות שלי בוושינגטון,
מתדיינים בלי סוף
ומשוחחים על הסיוע הכלכלי הממשלתי
בזמן שאנו מתעלמים ממשלוחי ההעברה ומתייסים אליהן ככסף כיס.
נכון, אנשים שולחים 200 דולר בחודש,
בממוצע. אבל, במחזור של חודש בחודשו,
על ידי מיליוני אנשים,
הסכומים הללו נערמים לנהרות של מטבעות זרים.
אם כך הודו, שנה שעברה, קיבלה 72 מיליארדי דולרים, סכום גדול יותר
מהכנסות הייצוא של טכנולוגיות המידע שלה.
במצריים משלוחי ההעברות הם פי שלושה
מגודל ההכנסות מתעלת סואץ.
בטאקטג'יסטן, משלוחי ההעברה הם 42% מההכנסות התוצר הלאומי הגולמי.
ובארצות יותר עניות, ארצות יותר קטנות, ארצות שבריריות,
ארצות המושפעות מלחימה, משלוחי ההעברה הם חבל הצלה,
כמו סומאליה או בהאיטי.
לא פלא שלזרמים אלו יש
השפעה אדירה על כלכלות ועל האזרחים העניים.
משלוחי ההעברה, לא כמו כסף השקעה פרטית,
לא זורמים חזרה עם
סימן ראשון לצרה במדינה.
הם מתפקדים כביטוח.
כשהמשפחה נקלעת לצרה,
עומדת בפני קשיים, עומדת בפני זמנים קשים,
משלוחי ההעברה גדלים, הם מתנהגים כמו ביטוח.
המהגרים שולחים אז יותר כסף.
לא כמו כספי הסיוע הממשלתי,
שחייבים לעבור דרך סוכנויות רשמיות,
דרך ממשלות, משלוחי העברה
מגיעים ישירות לעניים,
מגיעים למשפחה,
ולעיתים עם עצות עסקיות.
כך שבנפאל, החלק של העניים
תפס 42% ב1995,
החלק של האנשים העניים באוכלוסיה.
וב2005, עשור לאחר מכן,
בזמן משבר פוליטי, משבר כלכלי,
החלק של האנשים העניים ירד ל 31 אחוזים.
הירידה הזו בעוני, רובה,
בערך חצי ממנה, אנו מאמינים שנגרם
עקב קבלת משלוחי העברה מהודו,
עוד ארץ ענייה.
באל סלבדור, אחוזי הנשירה מבתי הספר
בקרב ילדים הוא נמוך יותר
במשפחות שמקבלות משלוחי העברה.
במקסיקו וסרי לנקה,
משקל הילודים גבוה יותר
בקרב משפחות שמקבלות משלוחי העברה.
משלוחי העברה הינם דולרים עטופים בדאגה.
מהגרים שולחים הביתה כסף לאוכל,
לקניית מצרכים בסיסיים, לבניית בתים,
למימון החינוך, למימון
טיפול רפואי לקשישים, לעסקי
השקעות לחברים ומשפחה.
מהגרים שולחים אפילו יותר כסף הביתה
לכבוד אירועים מיוחדים כמו ניתוח
או חתונה. ומהגרים שולחים גם
כסף, אולי יותר מידי פעמים,
להלוויות בלתי צפויות
שהם אינם יכולים לקחת חלק בהן.
כמה שזרמי הכספים הללו עושים כל כך טוב,
ישנם מחסומים
לזרמים הללו של משלוחי העברה,
400 מיליארדי הדולרים הללו של משלוחי ההעברה.
בראש ובראשונה מביניהם
העלות המופקעת לשליחת כסף הביתה.
חברות העברת הכספים רוקמות
את עמלותיהן כך שיחלבו את העניים.
הם יגידו, "עד 500 דולרים
אם תרצו לשלוח, אנו נחייב אתכם
30 דולרים עמלה קבועה."
אם הנכם עניים ואם יש לכם רק 200 דולרים לשלוח,
עליכם לשלם 30$ עמלה.
העלות הגלובלית הממוצעת לשליחת
כספים עומדת על שמונה אחוזים.
זה אומר שאתם שולחים 100 דולרים,
המשפחה בצד השני מקבלת רק
92 דולרים.
על מנת לשלוח כסף לאפריקה
העלות אפילו יותר גבוהה:
12 אחוזים.
לשליחת כסף בתוך אפריקה,
העלות אפילו עוד יותר גבוהה:
מעל 20 אחוזים.
למשל, לשלוח כסף מבנין לניגריה.
ואז יש לדוגמא את ונצואלה, שם,
בגלל פיקוחים על שכר החליפין,
אתם שולחים 100 דולרים ואתם
בעלי מזל אם המשפחות בצד השני
מקבלות אפילו 10 דולרים.
כמובן, אף אחד לא שולח כסף לונצואלה
דרך הערוץ הרשמי.
הכל הולך בתוך מזוודות.
היכן שהעלויות הן גבוהות,
הכסף יורד למחתרת.
ומה שיותר גרוע,
לארצות מתפתחות רבות
יש דווקא איסור מוחלט על שליחת כספים
אל מחוץ למדינה.
לאומות עשירות רבות יש גם
איסור על שליחת כספים לארצות מסויימות.
אם כן, האם זה שאין אופציות אחרות,
אופציות יותר טובות, אופציות יותר זולות, לשלוח כסף?
ישנן.
מ-פסה בקניה מאפשרת לאנשים לשלוח כסף
ולקבל כסף בעלות קבועה של רק
60 סנט להעברה.
יו אס פד הקימה תוכנית עם מקסיקו
כדי לאפשר לעסקי שירותי כספים
לשלוח כסף למקסיקו
בעלות קבועה של 67 סנט בלבד לכל העברה.
ועדיין, האפשרויות המהירות יותר, הזולות יותר והטובות יותר הללו
לא יכולות לבוא לידי שימוש בינלאומי
בגלל הפחד מהלבנת כספים,
אפילו שיש מידע מועט
שיוכיח כל קשר, כל קשר
משמעותי בין הלבנת כספים
לבין משלוחי ההעברות הקטנים הללו.
כעת בנקים בינלאומיים רבים
חוששים לארח חשבונות בנק
השייכים לחברות שירותי כספים, בייחוד
אלו הנותנות שירות לסומאליה.
סומאליה, ארץ שבה
ההכנסה השנתית הממוצעת היא 250 דולר בשנה.
משלוחי העברה חודשיים, בממוצע, לסומאליה
הם יותר גדולים מהסכום הזה.
משלוחי העברה הם המחייה של סומאליה.
ועדיין, זוהי דוגמא
ליד הימנית שנותנת המון סיוע,
בזמן שהיד השמאלית חותכת את זרם הדם
לכלכלה הזו, דרך תקנות.
ואז יש את עניין האנשים העניים מהכפרים, כמוני.
בכפרים, המקום היחיד בו אפשר
לקבל כסף הוא דרך משרד הדואר.
רוב הממשלות בעולם
הרשו למשרדי הדואר שלהם להחזיק
בשותפויות בלעדיות עם חברות העברת כספים.
אם כך, אם אני צריך לשלוח כסף
לאבי שבכפר, אני מוכרח לשלוח כסף
דרך חברת העברת הכספים הספציפית הזו,
אפילו אם העלות היא גבוהה.
אני לא יכול לבחור באופציה זולה יותר.
זה חייב להיפסק.
אז, מה ארגונים בינלאומיים
ויזמים חברתיים יכולים לעשות כדי להוזיל את
העלות של שליחת הכספים הביתה?
ראשית, להוריד את התקנים על משלוחי העברה קטנים מתחת ל1000 דולרים.
הממשלה צריכה להכיר בכך
שמשלוחי העברה קטנים אינם מהווים הלבנת כספים.
שנית, ממשלות צריכות למגר את השותפויות הבלעדיות
בין חברות הדואר שלהן וחברות העברת הכספים.
ובעניין זה, בין משרד הדואר
וכל מערכת בנקאית לאומית
שיש לה רשת נרחבת המשרתת את העניים.
למעשה, הם צריכים לעודד תחרות,
ליצור עוד שיתופי פעולה כך
שנוכל להוריד עלויות כמו שעשינו,
כמו שהם עשו, בתעשיית התקשורת.
ראיתם מה קרה שם.
שלישית, ארגונים פילנטרופים גדולים ללא מטרות רווח
צריכים ליצור פלטפורמת משלוחי העברה
על בסיס נטול רווח.
הם צריכים ליצור
פלטפורמה למשלוחי העברה שיתנו מענה לחברות
העברת הכספים כך שהן יוכלו לשלוח כספים בעלות נמוכה,
בעוד שהן עומדות
בכל התקנים המורכבים ברחבי העולם.
קהילת הפיתוח צריכה
לקבוע יעד להקטנת עלויות משלוחי ההעברה
עד לאחוז אחד משמונת האחוזים הקיימים.
אם נוריד את העלויות לאחוז אחד,
זה יביא לחיסכון של 30 מיליארד דולר בכל שנה.
שלושים מיליארד דולר, זהו סכום גדול יותר
מסכום הסיוע הכלכלי הממשלתי לאפריקה כל שנה.
זהו סכום גדול יותר, או דומה,
מהסכום הכולל של הסיוע הכלכלי הממשלתי של ממשלת ארצות הברית,
התורמת הגדולה בכדור הארץ.
למעשה, החסכונות יהיו יותר גדולים
מה 30 מיליארד הללו מכיוון שערוצי משלוחי ההעברה
משמשים גם לסיוע, למסחר ולמטרות השקעה.
מחסום גדול נוסף
לזרם של משלוחי ההעברה המגיעים למשפחה
הוא הניצול הגדול
והבלתי חוקי של גיוס,
עמלות שמהגרים משלמים, עובדים מהגרים
משלמים למעבידים שמצאו להם עבודה.
הייתי בדובאי לפני כמה שנים.
ביקרתי מחנה של עובדים.
השעה הייתה שמונה בערב, היה חשוך, חם, לח.
עובדים בדיוק חזרו
מיום העבודה המפרך שלהם,
והתחלתי לשוחח
עם עובד בניין בנגלדשי.
הוא היה מוטרד שהוא שולח
כסף הביתה, הוא היה
שולח כסף הביתה כבר במשך כמה חודשים,
והכסף ברובו הולך
לסוכן הגיוס, לסוכן העבודה
שמצא לו את המשרה הזו.
ובראשי, דמיינתי
את האישה מחכה
למשלוח ההעברה החודשי.
המשלוח מגיע.
היא לוקחת את הכסף ומושיטה
אותו לסוכן הגיוס,
בזמן שהילדים מסתכלים קדימה.
זה חייב להיפסק.
לא מדובר רק על פועלי בניין מבנגלדש,
מדובר על כל העובדים. ישנם מיליונים
של עובדים מהגרים שסובלים מן הבעיה הזו.
עובד בניין מבנגלדש,
בממוצע, משלם כ4000 דולרים בעמלת גיוס
לעבודה שמכניסה לו רק 2000 דולרים בשנה.
זה אומר שבמשך שנתיים או שלוש
מחייו, הוא שולח כסף
כדי לשלם את עמלות הגיוס.
המשפחה לא זוכה לראות דבר מזה.
לא מדובר רק בדובאי, זוהי
הפינה החשוכה של כל עיר מרכזית בעולם.
לא מדובר רק בפועלי בניין מבנגלדש,
מדובר בפועלים בכל העולם.
לא רק גברים.
נשים הן פגיעות בעיקר
לרשלנות הגיוס.
אחד מהדברים החדשים היותר מרגשים
שקורים בנושא משלוחי ההעברה
נוגעים בדרך להניע, באמצעות הקידמה,
תפוצה חוסכת ותפוצה נותנת.
מהגרים שולחים כסף הביתה,
אך הם גם חוסכים כמות גדולה של
כסף איפה שהם חיים.
שנתית, חסכונות המהגרים מוערכים
בכ- 500 מיליארד דולר.
רובו של הסכום הזה חונה
בהפקדות בנקים שנותנות אפס אחוזי ריבית.
אם מדינה הייתה מציעה שלושה אחוזים
או ארבעה אחוזי ריבית, והיו אומרים
שהכסף מיועד לבניית בתי ספר,
כבישים, נמלי תעופה, מסילות רכבת
בארץ המוצא, הרבה
מן המהגרים היו מעוניינים
להיפרד מכספם מכיוון
שזה לא הרווח הכספי
שנותן להם את האפשרות
להישאר מעורבים עם התפתחות מדינתם.
ערוצי משלוחי העברה יכולים להיות בשימוש
למכירת אגרות חוב למהגרים
מכיוון כשהם מגיעים
על בסיס חודשי לשלוח משלוחי העברה,
זוהי ההזדמנות למכור להם אותן.
אפשר לעשות את אותו
הדבר בכדי להניע תפוצה שתיתן.
אני אשמח להשקיע
במערכת רכבות מהירה בהודו
ואני אשמח לתרום למאמצים
בלחימה במאלריה בכפר שלי.
משלוחי העברה הם דרך נהדרת
לחלוק שגשוג בין מקומות
בדרך ממוקדת שתועיל
אלו שצריכים אותו ביותר.
משלוחי העברה מעצימים אנשים.
אנו מוכרחים לעשות כל שביכולתינו כדי להפוך את משלוחי ההעברה
ואת הגיוס
לבטוחים יותר וזולים יותר.
וזה אפשרי.
ואני, אני נמצא
מחוץ להודו כבר שני עשורים עד כה.
אישתי היא מונצואלה.
ילדי הם אמריקאים.
יותר ויותר, אני מרגיש כמו אזרח בינלאומי.
ועדיין, אני הופך לנוסטלגי יותר ויותר
למדינת הולדתי.
אני רוצה להיות בהודו ובארצות הברית באותו הזמן.
הורי כבר לא שם.
אחי ואחיותי המשיכו הלאה.
אין דחיפות אמיתית בשבילי לשלוח כסף הביתה.
ועדיין, מפעם לפעם,
אני שולח כסף הביתה לחברים,
לקרובים, לכפר,
להיות שם, להשאר מעורב -
זהו חלק מהזהות שלי.
ואני עדיין שואף להיות משורר
למהגרים העובדים קשה
ומאבקם לצאת לחופשי
ממעגל העוני.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)