Miért izgassam magam?
Úgyis meg van bundázva.
Az én szavazatom nem számít.
A választék borzalmas.
A szavazás balfékeknek való.
Talán már jutott eszükbe ilyesmi.
Talán már ki is mondták.
Ha igen, nem lennének egyedül, és részben igazuk van.
Ma a közpolitikai játszma sok szempontból le van vajazva.
Különben miért az amerikaiak leggazdagabb 5%-át illetné meg
a szövetségi adókedvezmények több mint a fele?
A választék néha tényleg borzalmas.
A teljes politikai spektrumot tekintve
sokaknak a 2016-os elnökválasztás erre a legjobb példa.
De bármelyik évben, ha ránézünk a szavazólapra,
nincs sok okunk a lelkesedésre.
Mindezek ellenére, én azt tartom, hogy érdemes szavazni.
Bármennyire hülyén hangozzék is, hiszem,
hogy életre kelthetjük a szavazás örömét.
Ma a témám: hogyan tehetjük és miért.
Volt idő az amerikai történelemben, amikor öröm volt szavazni,
amikor az sokkal több volt nyomasztó kötelességnél.
Ezt hívjuk az "amerikai történelem jobbik felének".
(Nevetés)
Az USA-t a forradalomtól a polgári jogi korszakig tartó időszakig
zömmel mint élénk,
harsány részvételi-szavazási kultúrájú országként jellemezhetjük.
Volt utcaszínház, nyílt színi vita, eszem-iszom, vigasság,
felvonulás és tábortűz.
A 19. században a bevándorlók és a városi politikai gépezet
fölpezsdítette a szavazási kultúrát.
A kultúra minden újabb szavazó nemzedékkel nőtt.
A polgárháborút követő újjáépítés idején, amikor az új afroamerikai választók,
az új afroamerikai polgárok
kezdték gyakorolni jogaikat,
fölvonulásokkal ünnepelték
az egyenjogúságuk és új választójoguk egységét.
Pár évtizeddel később a szüfrazsettek
a színpadiasság erejét vitték harcukba,
amikor választójogukat követelve fehér ruhában vonultak föl.
A polgárjogi mozgalom célja
a polgári egyenlőség ígéretének teljesítése volt,
– amit a Jim Crow-törvények elárultak –,
és a választójogot helyezte a középpontba.
A Freedom Summertől a selmai menetig
az aktivisták nemzedéke tudta, hogy a szavazás számít,
és tudták, hogy a látvány és erődemonstráció
a hatalomra való törekvés kulcsa.
De Selma és a választójogi törvény óta több mint 50 év múlt el;
és az azóta eltelt évtizedekben
ez a választási tömegkultúra
jóformán eltűnt.
Először a tévé,
majd az internet ásta alá.
A pamlag fölváltotta a népet.
A képernyő nézőkké változtatta az állampolgárokat.
Bár pompás dolog politikai mémeket küldözgetni a közösségi médián,
ez a polgári lét elég csendes megnyilvánulása.
Erre mondja Sherry Turkle szociológus: "együtt egyedül lenni".
Ma az kell,
hogy a választási kultúrában mindnyájan együtt legyünk,
személyesen,
hangosan és szenvedélyesen,
hogy az "edd meg a spenótot" és a "teljesítsd a kötelességed" helyett
a szavazás a "lépj be a klubba", vagy még jobban:
a "lépj be a pártba" érzést keltse.
Képzeljék el, ha most országosan és helyileg
meglenne az összehangolt erőfeszítés
a választók közvetlen megszólításának és mozgósításának
újjáélesztésére:
szabadtéri rendezvények, ahol a jelölteket és céljaikat
nyíltan kigúnyolják és dicsérik;
hordószónoklatok;
nyilvános kocsmai viták;
politikai műtárgyakkal, saját készítésű plakátokkal, transzparensekkel teli utcák;
zenei együttesek versenye, ahol az előadók a jelölteket reppelik.
Ez egy kissé 18. századiasnak hangozhat,
de nem kell, hogy az legyen, mint, mondjuk,
a Broadway-en játszott Hamilton musical,
amely vibrálóan modern.
Ma a világon
milliók így szavaznak.
Indiában a választások színes társadalmi események.
Brazíliában a választás napja ünnepi, karneváli hangulatú.
Tajvanon és Hongkongban
bámulatos, szemet gyönyörködtető
választási utcaszínházat rendeznek.
Kérdezhetik, hogy itt az USA-ban, ugyan kinek van erre ideje?
Azt mondom erre,
hogy az átlag amerikai naponta öt órát tévézik.
Kérdezhetik: ki hajlandó rá?
Azt mondom erre,
hogy minden polgár, aki azt akarja, hogy lássák és hallják,
aki nem biodíszlet vagy beszédtéma akar lenni,
hanem résztvevő, létrehozó.
Hogyen érjünk célt?
Egyszerűen: valósítsuk meg!
Ezért indítottuk munkatársaimmal
a "Szavazás öröme" elnevezésű projektet.
Az USA négy városában
Philadelphiában, Miamiban,
az ohiói Akronban és a kansasi Wichitában
művészeket és aktivistákat, oktatókat, politikusokat,
szomszédokat, közembereket hívtunk össze,
hogy a szavazási kultúrát
helyi eszközökkel előmozdító programokat állítsunk össze.
Miamiban ez éjszakai DJ-s bulizást jelentett,
ahová az mehetett be, aki föliratkozott a választói névjegyzékre.
Akronban ez kamionplatón előadott,
helységről helységre utaztatott
politikai témájú játékokat jelentett.
Philadelphiában
a városban elrejtett, szavazás témájú tárgyakat kellett megkeresni.
Wichitában slágeregyveleggel és graffitikkel hívtak föl szavazásra
a város North End-i részén.
Már 20 ilyen projekt van,
elképesztően szépek és változatosak,
és megváltoztatják az embereket.
Néhányukról szólok.
Miamiban megbíztunk
egy Atomico nevű ifjú művészt,
hogy készítsen mozgalmas képeket a "Szavaztam" kitűzőhöz.
De az a bibi, hogy Atomico még sohasem szavazott.
Még csak föl sem iratkozott.
Ahogy munkához látott, kezdte túltenni magát
a politikával szembeni félelmén.
Föliratkozott, és kikupálódott
a leendő előválasztások témájában.
A választás napján nemcsak a kitűzőket osztogatta,
hanem csevegett is a szavazókkal, és ösztönözte őket;
és a választásról beszélgetett a járókelőkkel.
Akronban a Változó Esztétika nevű színtársulat
ezeket a kamiondarabokat tűzte műsorára.
Ehhez a közönségtől
azt kérték, mondjanak beszédet, monológot, párbeszédet, verseket,
csip-csup részletet, bármit, ami fölolvasható
és az előadásba illeszthető.
Tucatnyi javaslatot kaptak.
Az egyik verset az angol nyelvtanfolyam
kilenc diákja írta;
mind spanyol nyelvű bevándorló munkások,
a közeli ohiói Hartville-ből.
Felolvasok belőle egy keveset.
A címe: "A szavazás öröme".
"Szeretnék először szavazni,
mert változik a hispanók élete.
Korábban féltem a szellemektől.
Most az emberektől félek.
Több az erőszak és a rasszizmus.
A szavazás változtathat ezen.
A fal a határon nem számít.
Az csak egy fal.
A szégyenfal – az már valami.
Nagyon fontos szavazni,
mert így ledönthetjük a szégyen falát.
Szenvedély tölti el szívemet.
A szavazás hangot és erőt ad.
Fölállhatok, és tehetek valamit."
A "Szavazás öröme" projekt nem csak az örömről szól,
hanem erről a szenvedélyről.
Az érzésről és a hitről,
és nem csak szervezetünk munkájáról.
Most az egész országból csak gyűlnek
a bevándorlók, ifjak, veteránok, különféle emberek,
hogy részt vegyenek az efféle örömteli megmozdulásokban
a választáshoz kapcsolódva.
Vörös és kék államokban, városi és vidéki közösségekben,
minden politikai meggyőződésű ember körében.
Bennük a közös egyszerűen az,
hogy munkájuk bázisa helyben van.
Mert – ne feledjük –, minden polgár valahol helybéli.
Ha a politika az elnökválasztásra korlátozódik,
ráüvöltünk a képernyőre, aztán kimerülten összecsuklunk.
De ha a politika rólunk szól,
szomszédjainkról és ismerőseinkről,
akik a közös hang és elképzelés élményére vágyva egybegyűlnek,
akkor lassacskán ráébredünk, hogy ez a dolog számít.
Lassacskán ráébredünk, hogy ez a dolog az önkormányzás.
Ez visszavisz oda, ahonnan kezdtem.
Miért izgassam magam?
Egy módon válaszolhatok e kérdésre.
A szavazás számít, mert az a hit önmegvalósító tette.
A közös érdek szellemét táplálja, ami minden társadalom javára válik.
Ha szavazunk, még ha dühöngve is,
részei vagyunk a közös bizalomnak.
A szavazás segít megteremteni az általunk óhajtott erőt.
Nem véletlen, hogy az ókori Athénban kb. egy időben jelent meg
a demokrácia és a színház.
Mindkettő kirántja az egyént privát szférája fogságából.
Mindkettő a közös rítus nagyszerű közös élményét teremti meg.
Mindkettő megvalósítja az elképzeléseket,
úgy, hogy emlékeztet: minden béklyónkat végső soron
képzeletünk szülte, ezért megváltoztathatók.
E pillanatokban,
amikor a képzelet jelentésére gondolunk,
alapvetően fontos tudnunk;
hogy megvan a képességünk
e szellemiség és érzés elsajátítására,
s hogy itt többről van szó,
mint bizonyos szakértelemről.
Nemcsak arról: szakítunk-e rá időt, vagy megvan-e a know-how-nk.
Ez szellemiség kérdése.
De válaszolok a "Miért izgassam magam?" kérdésre,
ami kevésbé lelki, mint inkább lényegi.
Miért izgassuk magunkat a szavazás miatt?
Mert a "nem szavazás" nem létezik.
A nem szavazás is szavazás
mindenre, amit utálunk vagy ellenzünk.
A nem szavazás elkendőzhető
tudatos, a passzív ellenállás elvén alapuló cselekedetnek.
De a nem szavazás voltaképpen
aktív hatalomátadás azoknak,
akiknek érdekei ellentétesek a miénkéivel,
s akik örömmel húznak hasznot a távolmaradásunkból.
A nem szavazás balekoknak való.
Hol tartana az ország,
ha akik 2010-ben a Tea Party-t alapították,
abból indultak volna ki, hogy a politika túl zűrös,
a szavazás túl bonyolult;
egy fecske nem csinál nyarat?
Nem fogták be a szájukat.
Megjelentek,
és eközben megváltoztatták az amerikai politikát.
Képzeljék el, ha Donald Trump és Bernie Sanders követői
úgy döntenek, hogy nem forgatják föl a politikai status quót,
és nem zúzzák szét
az USA korábbi politikai kereteit.
Szavazás útján érték el.
Olyan időket élünk,
amikor a világ megosztott, gyakran baljóslatú,
amikor mind a bal-, mind a jobboldal sokat beszél forradalomról,
s arról, hogy forradalmi úton kell szakítani a demokráciával.
Az a helyzet,
hogy már a mindennapi demokrácia megadja a forradalom forgatókönyvét.
A 2012-es elnökválasztáson
a fiatal szavazók, latinó szavazók,
ázsiai-amerikai szavazók, szegény szavazók részvétele
nem érte el az 50%-ot.
A 2014-es időközi választásokon a részvétel 36%-os volt:
70 éves mélypont.
Az átlagos helyi választásokon
a megjelenés 20% körüli.
Képzeljük csak el a 100%-ot!
Érzékeltessük a 100%-ot!
Mozgósítsuk a 100%-ot,
és máról holnapra itt a forradalom.
A politika szempontjai máról holnapra gyökeresen megváltoznak,
és a kormányzat minden szintjén sokkal jobban meghallják
az emberek szavát.
Mi kell a 100%-os mozgósításhoz?
Vissza kell szorítanunk
a szavazás megnehezítését célzó
mesterkedéseket.
Ugyanakkor
munkálkodnunk kell egy pozitív szavazási kultúra létrehozásán,
amelyhez szívesen csatlakoznak az emberek,
részt vesznek benne, és közösen gyakorolják.
Célt kell kitűzni.
Örömet kell kínálni.
Igen, legyen forradalom.
Forradalom a lelkekben, az elvekben,
a politikában és a részvételben;
forradalom a cinizmus ellen,
forradalom az erőtlenség önmegvalósító jóslata ellen.
Szavazzunk a forradalom megvalósulására,
és közben
érezzük jól magunkat.
Köszönöm szépen.
(Taps)