Kada sam imala dvadest godina,
primila sam svoju prvu klijenticu na psihoterapiju.
Tada sam bila na doktorskom studiju kliničke psihologije na Berkeleyju.
Ona je bila 26-godišnjakinja po imenu Alex.
Alex je došla na prvi razgovor
odjevena u traperice i široku majicu.
Sjela je na kauč u mom uredu
i skinula cipele.
Rekla mi je da želi razgovarati o problemima s dečkima.
Kad sam to čula, tako mi je laknulo.
Prvi klijent moje kolegice bio je piroman.
(Smijeh)
A mene je zapala dvadesetgodišnjakinja koja je htjela razgovarati o dečkima.
Činilo mi se da ću to imati pod kontrolom.
No nisam.
Alex bi mi na seansama pričala smiješne priče,
pa mi je bilo lako kimati glavom,
dok smo tako tratile vrijeme.
Alex bi govorila: "Tridesete su nove dvadesete"
I, što se mene tiče, bila je u pravu.
Kasnije se zaposlite, kasnije se vjenčate,
kasnije imate djecu, kasnije i umirete.
Dvadesetgodišnjaci poput Alex i mene imali su vremena napretek.
No uskoro me mentor počeo nagovarati
da pritisnem Alex zbog njezinog ljubavnog života.
Ja sam se odupirala.
Rekla sam: "Naravno, zaslužuje boljeg dečka,
spava s budalom,
ali ionako se neće udati za njega."
A onda mi je mentor rekao:
"Neće, ali bi se mogla udati za sljedećeg.
Osim toga, nabolje vrijeme da Alex radi na svom braku
je prije nego što se uda."
To psiholozi nazivaju "AHA! trenutkom".
To je bio trenutak kada sam shvatila da tridesete NISU nove dvadesete.
Istina, ljudi se skrase kasnije,
ali to ne znači da su za Alex dvadesete vrijeme pauze u razvoju.
Nego su, dvadesete ključna točka u razvoju.
A mi smo sjedile i tratile to vrijeme.
Tada sam shvatila da je to dobroćudno zanemarivanje
pravi problem i da ima posljedice,
ne samo za Alex i njezin ljubavni život,
nego i na karijere, obitelji i budućnost
dvadesetgodišnjaka diljem svijeta.
Trenutno, je u SAD-u,
50 milijuna dvadesetogodišnjaka.
To je 15 posto stanovništva.
Ili, 100 posto, uzmemo li u obzir,
da nitko ne dođe do zrele dobi,
a da najprije ne prođe kroz svoje dvadesete.
Podignite ruku ako ste u dvadesetima.
Zaista želim vidjeti dvadesetgodišnjake.
To! Sjajni ste.
Ako radite s dvadesetgodišnjacima ili volite nekog od njih.
Ako ne spavate zbog nekog dvadesetgodišnjaka, da vidim...
Dobro. Odlično. Dvadesetgodišnjaci su zaista bitni.
Specijelizirala sam se za dvadesetgodišnjake jer vjerujem
da baš svaki od tih pedeset milijuna dvadesetgodišnjaka
zaslužuje znati ono
što psiholozi, sociolozi, neurolozi i strčnjaci za plodnost
već znaju.
Osvijestiti svoje dvadesete godine jedna je od najjednostavnijih stvari,
koje možete učiniti kako biste napravili promjenu
u poslovnom životu, u ljubavi i u sreći.
A možda čak i u svijetu.
To nije moje mišljenje. To su činjenice.
Znamo da se 80 posto najvažnijih trenutaka u životu
dogode prije 35. godine.
To znači da se osam od deset odluka,
iskustava i "AHA! trenutaka"
koji oblikuju vaš život
dogodi do vaših srednjih tridesetih.
Vi koji imate više od 40, ne paničarite.
Mislim da će s tom ekipom sve biti u redu.
Znamo da prvih deset godina karijere
ima eksponencijalni učinak
na to koliko ćete zarađivati u budućnosti.
Znamo da je više od polovice Amerikanaca
vjenčano, živi ili je u vezi
sa svojim budućim partnerom do 30. godine.
Znamo da mozak u dvadesetima završava
drugi i posljednji intenzivni ciklus razvoja
jer se priprema za odraslu dob.
To znači da ono što na sebi želite promijeniti
sada je vrijeme da to učinite.
Znamo da se osobnost mijenja više tijekom dvadesetih
nego u ijednom drugom razdoblju u životu.
Također znamo da je ženska plodnost na vrhuncu u 28. godini.
I da su stvari malo zeznute nakon 35. godine.
Dakle, dvadesete su vrijeme da se informirate
o svom tijelu i o tome koje su mogućnosti pred vama.
Kad govorimo o razvoju djece,
svi znamo da je prvih pet godina presudno
za razvoj jezika i povezanost neurona u mozgu.
To je vrijeme kad vaš obični, svakodnevni život
ima neobičan utjecaj na to u što ćete se pretvoriti.
No rjeđe čujemo da postoji
razvoj odraslih i naše su dvadesete
ključni period tog razvoja.
No, dvadesetgodišnjaci to nigdje nemaju priliku čuti.
Novine pišu o pomicanju dobnih granica odraslih.
Istraživači dvadesete zovu produženi pubertet.
Novinari smišljaju smiješne nadimke za dvadesetogodišnjake.
Kao "twixters" i (zreli adolescenti)
"kidults" (odrasla djeca). Da, zbilja.
Kao kultura smo zapravo trivijalizirali,
definirajuće desetljeće zrelosti.
Leonard Bernstein je rekao: "Da bismo postigli velike stvari
trebamo plan i nedovoljno vremena."
Zar nije tako?
Pa, što mislite da se dogodi
kada dvadesetogodišnjaka pogladite po glavi i kažete:
"Imaš još deset godina da započneš svoj život"?
Ništa!
Ukrali ste toj osobi želju i ambiciju.
I ništa se ne dogodi.
I onda, svaki dan, pametni, zanimljivi dvadesetogodišnjaci,
kao vi ili vaši sinovi i kćeri,
dolaze u moj ured i kažu:
"Znam da moj dečko nije taj,
ali ova veza se ionako ne računa. Ja samo ubijam vrijeme s njim."
Ili "Svi kažu da ako počnem
raditi do 30-te, sve će biti u redu."
Ali nakon toga počinje zvučati ovako nekako:
"Moje dvadesete su pri kraju, a ja nemam ništa od njih.
Životopis mi je izgledao bolje dan nakon što sam završila fakultet."
A onda ovako:
"Izlasci u dvadesetima su bili kao ona igra sa stolcima.
Prvo svi trče okolo i zabavljaju se.
Ali onda u tridesetima kao da je netko ugasio glazbu
i svi su morali sjesti.
Ja nisam željela biti jedina koja stoji,
pa ponekad mislim da sam se udala za svog muža
zato što mi je bio najbliža stolica u tridesetoj."
Dvadesetogodišnjaci, gdje ste?
Nemojte to raditi!
Znam da zvuči ludo, ali ne zavaravajte se.
Ulozi su vrlo visoki.
Kada puno toga odlažete za tridesete,
velik je i pritisak na te tridesete.
Početi karijeru, preseliti se, pronaći partnera
dobiti djecu u kratkom periodu.
Puno tih stvari ne idu skupa.
I istraživanja pokazuju
da su jednostavno teže i stresnije
istodobno u tridesetima.
'Milenijalaci' u krizi srednjih godina
ne kupuju crveni sportski auto.
Nego, shvaćaju da ne mogu imati karijeru kakvu sada žele.
Shvaćaju da ne mogu imati dijete koje sada žele.
Ili, da ne mogu imati još jedno dijete.
Previše tridesetogodišnjaka i četrdesetogodišnjaka,
sjedi u mom uredu i kada razmišlja
o dvadesetima, pita se:
"Što sam ja to radio?" "Što sam mislio?"
Ja želim promijeniti što dvadesetogodišnjaci rade
i kako razmišljaju.
Ovo je jedna verzija kako je to moguće napraviti.
Ovo je priča o Emmi.
U 25. godini, Emma je ušla u moj ured,
jer je, kako je rekla, imala krizu identiteta.
Rekla je da možda želi raditi u umjetnosti
ili industriji zabave, ali kako još nije odlučila
zadnjih par godina je radila kao konobarica.
Kako joj je to bilo jeftinije, živjela je s dečkom.
A on je češće pokazivao nasilnu narav, nego ambiciju.
I koliko god su joj dvadesete bile teške,
život joj je prije bio još teži.
Često je plakala na seansama.
A onda bi skupila snagu i rekla:
"Ne možeš birati obitelj, ali možeš prijatelje."
Jednog dana je Emma došla,
spustila glavu u krilo
i ridala gotovo čitav sat.
Upravo je kupila novi adresar,
i provela jutro u prepisivanju informacija svojih kontakata.
Ali, je ostala zuriti u prazno polje
koje dolazi nakon riječi:
"U slučaju nužde, nazvati ______."
Bila je histerična kada me pogledala i rekla:
"Kome će bit stalo ako budem imala prometnu nesreću?"
"Tko će se brinuti o meni ako budem imala rak?"
U tome trenutku, skupila sam svu snagu,
da ne kažem: "Ja ću."
Ono što je Emma trebala, nije bila psihoterapeutkinja
kojoj je bilo zbilja, zbilja stalo.
Emmi je bio potreban bolji život, i znala sam da je ovo prava prilika.
Naučila sam previše od svog prvog susreta s Alex
da bih samo sjedila dok Emmino najvažnije desetljeće života
mirno prolazi.
Tijekom sljedećih tjedana i mjeseci
rekla sam Emmi
tri stvari koje svaki dvadesetogodišnjak
mora čuti.
Prvo, rekla sam Emmi da zaboravi krizu identiteta,
i stvori identitetni kapital.
Pod time mislim da čini stvari
kojima dobiva na vrijednosti.
Investiraj u
ono što želiš biti.
Nisam znala koja je Emmina poslovna budućnos
nitko ne može predvidjeti tržište rada, ali znam ovo:
Identitetski kapital stvara identitetski kapital.
Dakle, sada je vrijeme za taj posao u drugoj zemlji.
Za ono pripravništvo. Za svoju start-up tvrtku.
Dakle, ne kritiziram istraživanje u dvadesetima
ali osuđujem ono istraživanje koje se 'ne računa'.
A to, nije istraživanje.
To je odugovlačenje.
Rekla sam Emmi da istraži svoje poslovne mogućnosti. I odabere posao koje se računa.
Drugo, rekla sam Emmi da je urbano pleme precijenjeno.
Prijatelji su super kada te treba odvesti na aerodrom.
Ali, dvadesetogodišnjaci koje se stalno druže
sa svojim istomišljenicima, ograničeni su na one koje znaju,
na ono što znaju, kako misle
kako govore i gdje rade.
Ta nova vrijednost u kapitalu, nova osoba za izlaske
gotovo uvijek je pripadnik vanjskog kruga poznanika.
Nove stvari su rezultat 'slabih društvenih veza'.
Prijatelja od prijatelja naših prijatelja.
I da, polovica dvadesetogodišnjaka je nezaposleno ili slabo plaćeno.
Ali, druga polovica nije.
A 'slabim vezama' se dolazi u tu polovicu.
Polovica oglasa za nova radna mjesta se nikada ne objavljuje.
Do takvih radnih mjesta možete doći
kontaktirate li susjedova šefa.
To nije varanje. To je znanost širenja informacija.
I zadnje, Emma je vjerovala da
ne možeš birati svoju obitelj, ali možeš birati prijatelje.
To je bila njezina istina s kojom je odrastala.
Ali, kao dvadesetogodišnjakinja, Emma će ubrzo odabrati svoju obitelj.
Kada odabere partnera
i stvori svoju obitelj.
Rekla sam joj da je sada vrijeme da počne birati svoju obitelj.
Sada mislite da je bolje
skrasiti se u tridesetoj.
Nego s 20 ili 25 godina.
I slažem se s vama.
Ali 'uhvatiti' s kim god u tom trenu živite ili spavate
kada svi na Facebooku počnu šetati prema oltaru
nije neki napredak.
Najbolje vrijeme za rad na braku
je prije nego ste vjenčani.
To znači pristupati ljubavi s jednakim namjerama
kao i prema poslu.
Odabirati svoju obitelj znači svjesno izabrati
koga i što želite,
umjesto truditi se da nešto uspije
ili 'ubijati vrijeme' s nekim tko je izabrao vas.
Što se dogodilo s Emmom?
Pogledale smo kontakte u njezinom adresaru.
Ona je pronašla rođaka stare cimerice
koji je radio u muzeju u drugoj državi.
Ta 'slaba veza' joj je pomogla da dobije posao ondje.
Ta ponuda za posao je bila dovoljan razlog
da ostavi dečka s kojim je živjela.
Danas, pet godina poslije, ona je organizator priredbi u muzejima.
Udana je za čovjeka kojeg je ona pažljivo odabrala.
Voli svoju novu karijeru, i novu obitelj.
Poslala mi je poruku:
"Sada, ona praznina za kontakt u slučaju nužde
se čini premala."
Emmina priča sada zvuči tako jednostavno.
Ali, baš zato volim raditi s dvadesetogodišnjacima.
Njima je tako lako pomoći.
Dvadesetogodišnjaci su kao avioni koji odlaze s LAX-a
spremi krenuti na zapad.
Odmah nakon uzlijetanja, čak i mala promjena smjera
čini razliku hoće li sletjeti u Aljasci ili na Fidžiju.
Isto tako, imate li 21, 25 ili 29 godina,
jedan dobar razgovor, jedna dobra prilika,
jedan dobar TED Talk, može imati ogroman utjecaj,
na godine i generacije koje tek dolaze.
Dakle, ovo je ideja koju vrijedi širiti dalje
svim dvadesetogodišnjacima koje znate.
To je jednostavno kao ono što sam rekla Alex.
To je ono što sada imam privilegij reći
dvadesetogodišnjacima kao što je Emma svaki dan:
"Tridesete nisu nove dvadesete, osvijestite svoju zrelost,
stvorite identitetni kapital, koristite 'slabe veze',
odaberite svoju obitelj.
Nemojte se definirati prema onome što niste znali
ili niste učinili.
Odlučujete o svome životu upravo sada.
Hvala.
(Pljesak)