כשהייתיי בשנות ה20 שלי,
ראיתי את לקוחת הפסיכותרפיה הראשונה שלי.
הייתי סטודטית לדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית בברקלי.
היא היתה אישה בת 26 ששמה אלכס.
עכשיו, אלכס ניכנסה לפגישה הראשונה שלה
לובשת ג'ינס וחולצה מרושלת,
והיא צנחה לספה במשרדי
והשליכה את נעליה
ואמרה לי שהיא שם כדי לדבר על בעיות גברים.
עכשיו, כששמעתי את זה, הרגשתי הקלה.
בת כיתתי קיבלה מצית סדרתי בתור הלקוח הראשון שלה.
(צחוק)
ואני קיבלתי בת עשרים ומשהו שרצתה לדבר על בנים.
בזה חשבתי שאוכל לטפל.
אבל לא טיפלתי בזה.
עם הסיפורים המצחיקים שאלכס הביאה לפגישות,
זה היה קל לי פשוט להניע בראשי
בזמן שבעטנו בפחית במורד הרחוב.
"שלושים הוא העשרים החדש," אלכס היתה אומרת,
ועד כמה שיכולתי לראות, היא צדקה.
העבודה באה מאוחר יותר, נישואים באו מאוחר יותר,
ילדים באו מאוחר יותר, אפילו מוות מגיע מאוחר יותר.
לבני עשרים ומשהו כמו אלכס ואני כל מה שהיה זה זמן.
אבל די מהר, המפקחת שלי דחפה אותי
לדחוק באלכס בנוגע לחיי האהבה שלה.
ואני דחפתי חזרה.
אמרתי, "ברור, היא יוצאת לדייטים שמתחת לרמה שלה,
היא שוכבת עם טמבל,
אבל זה לא שהיא הולכת להתחתן עם הבחור."
ואז המפקחת שלי אמרה,
"עדיין לא, אבל היא אולי תתחתן עם הבא אחריו.
חוץ מזה, הזמן הטוב ביותר לעבוד על החתונה של אלכס
הוא לפני שהיא תתחתן."
זה מה שהפסיכולוגים קוראים לו רגע ה"אהא!".
זה היה הרגע שהבנתי, 30 הוא לא 20 החדש.
כן, אנשים מתישבים מאוחר יותר ממה שהיה נהוג,
אבל זה לא הפך את שנות ה20 של אלכס לפסק זמן התפתחותי.
זה הפך את שנות העשרים של אלכס לנקודת המפתח,
וישבנו שם והחרבנו את זה.
זה היה אז שהבנתי שהסוג הזה של הזנחה שפירה
היה בעיה אמיתית, והיו לה השלכות,
לא רק לאלכס וחיי האהבה שלה
אלא לקריירות ולמשפחות ולעתיד
של בני עשרים ומשהו בכל מקום.
יש חמישים מליון בני עשרים ומשהו
בארצות הברית עכשיו.
אנחנו מדברים על 15 אחוז מהאוכלוסיה,
או 100 אחוז אם אתם מתחשבים בזה
שאף אחד לא עובר את שלב הבגרות
בלי לעבור את שנות ה 20 קודם.
הרימו את ידכם אם אתם בשנות ה 20 שלכם.
אני באמת רוצה לראות בני עשרים ומשהו כאן.
אוה, כן! כולכם מדהימים.
אם תעבדו עם בני עשרים ומשהו, תאהבו בני עשרים ומשהו,
אתם מאבדים שעות שינה על בני עשרים ומשהו, אני רוצה לראות --
אוקיי. מעולה, בני עשרים ומשהו באמת חשובים.
אז אני מתמחה בבני עשרים ומשהו מפני שאני מאמינה
שלכל אחד מאותם חמישים מליון בני עשרים ומשהו
מגיע לדעת מה פסיכולוגים,
סוציולוגים, ניורולוגים ומומחי פוריות
כבר יודעים:
שלתבוע לעצמכם את שנות העשרים שלכם הוא אחד הדברים הפשוטים ביותר,
אך משנים, חיים, דברים שאתם יכולים לעשות
למען העבודה, האהבה,והאושר שלכם,
אולי אפילו למען העולם.
זו לא דעתי. אלה העובדות.
אנחנו יודעים ש 80 אחוז מהרגעים הכי חשובים של החיים
מתרחשים עד גיל 35.
זה אומר ששמונה מתוך 10 מההחלטות
והחוויות ורגעי ה"אהא!?
שהופכים את החיים שלכם למה שהם
יקרו עד אמצע שנות ה30 שלכם.
אנשים שעברו את גיל 40, לא להיכנס לפאניקה.
הקהל הזה יהיה בסדר, אני חושבת.
אנחנו יודעים שלעשר השנים הראשונות של הקריירה
יש השפעה אקספוננציאלית
על כמה כסף אתם עומדים להרוויח.
אנחנו יודעים שיותר מחצי מהאמריקאים
נשואים או חיים או יוצאים
עם הפרטנרים העתידיים שלהם עד גיל 30.
אנחנו יודעים שהמוח מסיים את
ההתפתחות המהירה השנייה שלו בשנות ה 20
כשהוא מחווט את עצמו לבגרות,
מה שאומר שמה שאתם רוצים לשנות בעצמכם,
עכשיו הוא הזמן לשנות אותו.
אנחנו יודעים שהאישיות משתנה יותר במהלך שנות ה 20
מאשר בכל זמן אחר בחיים,
ואנחנו יודעים שפוריות האישה מגיעה לשיאה בגיל 28,
ודברים נעשים מסובכים אחרי גיל 35.
אז שנות ה 20 הם הזמן הכי טוב לצבור ידע
על הגוף שלכם והאופציות שלכם.
אז כשאנחנו חושבים על התפתחות הילד,
כולנו יודעים שחמש השנים הראשונות הן תקופה קריטית
לשפה וחיבוריות במוח.
זה זמן שלחיים הרגילים היום יומיים
יש השפעה קיצונית על מי שתהיו.
אבל מה שאנחנו שומעים עליו פחות הוא שיש דבר
כזה התפתחות מבוגרים, ושנות ה 20 שלנו
הם הנקודה הקריטית של התפתחות בוגרים.
אבל זה לא מה שבני עשרים ומשהו שומעים.
עיתונים מדברים על שינויים בלוח הזמנים של הבגרות.
מדענים קוראים לשנות העשרים התבגרות מתמשכת.
עיתונאים טובעים שמות חיבה מטופשים לבני עשרים ומשהו
כמו בני "עשרים-עשרה" ו "ילמבוגרים."
זה נכון.
כתרבות, הפכנו את מה שלמעשה
הוא העשור המכריע בבגרות לטריויאלי.
לאונרד ברנסטין אמר שכדי להשיג דברים גדולים,
אתם צריכים תוכנית ולא ממש מספיק זמן.
האין זה נכון?
אז מה אתם חושבים שקורה
כשאתם טופחים לבני עשרים ומשהו על הראש ואומרים,
"יש לך 10 שנים נוספות להתחיל את החיים"?
כלום לא קורה.
גזלתם מהאדם הזה את הדחיפות והאמביציה שלו,
ולחלוטין כלום לא קורה.
ואז כל יום, בני עשרים ומשהו, חכמים, מעניינים
כמוכם וכמו בניכם ובנותיכם
באים למשרד שלי ואומרים דברים כמו:
"אני יודעת שהחבר שלי לא טוב בשבילי,
אבל היחסים האלה לא נחשבים, אני רק מעבירה זמן."
או שהם אומרים, "כולם אומרים שכל עוד אתחיל
בקריירה שלי לפני שאהיה בת 30, אני אהיה בסדר."
אבל אז זה מתחיל להשמע ככה:
"שנות ה 20 שלי כמעט נגמרו, ואין לי מה להראות על עצמי.
היו לי קורות חיים טובים יותר ביום שלאחר סיום הלימודים שלי."
ואז זה מתחיל להשמע ככה:
"דייטים בשנות ה 20 שלי היו כמו כיסאות מוזיקליים.
כולם רצו מסביב ועשו חיים,
ואז לפעמים בסביבות 30 זה היה כאילו המוזיקה כבתה
וכולם התחילו להתיישב.
לא רציתי להיות היחידה שנשארת עומדת אחרונה,
אז לפעמים אני חושבת שהתחתנתי עם בעלי
בגלל שהוא היה הכיסא הקרוב ביותר אלי בגיל 30."
איפה בני העשרים ומשהו פה?
אל תעשו את זה.
אוקיי, עכשיו זה נשמע קצת מטורף, אבל אל תטעו,
הסיכונים הם גדולים.
כשהרבה נדחה לשנות נ 30 שלכם,
יש כמות עצומה של לחץ של שלושים ומשהו
להתחיל את הקריירה, לבחור עיר, לבחור שותף לחיים,
ולהביא שניים שלושה ילדים בתקופת זמן קצרה יותר.
רבים מהדברים האלה לא עולים בקנה אחד,
וכמו שהמחקרים מתחילים להראות,
פשוט קשים יותר ומלחיצים יותר לעשותם
כולם בבת אחת בשנות ה 30.
משבר אמצע החיים שלאחר המילניום
זה לא לקנות מכונית ספורט אדומה.
זה להבין שלא יכולה להיות לכם הקריירה שעכשיו אתם רוצים.
זה להבין שלא יכול להיות לכם הילד שעכשיו אתם רוצים,
או שאתם לא יכולים לתת לילד שלכם אח.
יותר מדי בני שלושים ומשהו וארבעים ומשהו
מביטים בעצמם, ובי, כשהם יושבים מולי בחדר,
ואומרים על שנות ה 20 שלהם,
"מה עשיתי? מה חשבתי?"
אני רוצה לשנות את מה שבני עשרים ומשהו
עושים וחושבים.
הנה סיפור על איך זה יכול לעבוד.
זה סיפור על אישה בשם אמה.
בגיל 25, אמה באה למשרד שלי
בגלל שהיא היתה, במילים שלה, במשבר זהות.
היא אמרה שהיא חשבה שהיא אולי תאהב לעסוק באמנות
או בידור, אבל היא עדיין לא החליטה,
אז היא בילתה את השנים האחרונות במלצרות במקום זה.
בגלל שזה היה זול יותר, היא גרה עם החבר שלה
שהפגין את העצבנות שלו יותר מאת האמביציות שלו.
וכמה ששנות ה20 שלה היו קשות,
החיים המוקדמים שלה היו אפילו קשים יותר.
היא בכתה הרבה בפגישות שלנו,
אבל אז היתה מתעשתת ואומרת,
"אי אפשר לבחור את המשפחה, אבל אפשר לבחור את החברים."
ובכן יום אחד, אמה נכנסה
וטמנה את ראשה בחיקה,
ובכתה במשך רוב השעה.
היא בדיוק קנתה ספר טלפונים חדש,
והיא בילתה את הבוקר במילוי אנשי הקשר הרבים שלה,
אבל אז היא נשארה לבהות במקום הריק
שבא אחרי המילים
"למקרה חרום, בבקשה להתקשר ל...."
היא היתה כמעט היסטרית כשהיא הביטה בי ואמרה,
"מי יהיה שם בשבילי אם אהיה בתאונה דרכים?
מי יטפל בי אם יהיה לי סרטן?"
עכשיו באותו הרגע, זה דרש את כל מה שיש לי
לא להגיד, "אני."
אבל מה שאמה היתה צריכה לא היה מטפל
שבאמת באמת היה אכפת לו.
אמה היתה צריכה חיים טובים יותר, ואני ידעתי שזו היתה ההזדמנות שלה.
למדתי יותר מדי מאז שעבדתי לראשונה עם אלכס
בשביל רק לשבת שם בזמן שהעשור המכריע של אמה
צעד בסך.
אז במשך השבועות והחודשים הבאים,
אמרתי לאמה
שלושה דברים שלכל בן עשרים ומשהו, זכר או נקבה,
מגיע לשמוע.
ראשית, אמרתי לאמה לשכוח ממשבר האישיות
ולהשיג קצת הון זהותי.
בלהשיג הון זהותי, אני מתכוונת לעשות משהו
שמעלה את הערך של מי שאתם.
עשו משהו שהוא השקעה
במי שאולי תהיו בהמשך.
לא ידעתי את העתיד של הקרירה של אמה,
ואף אחד לא יודע את העתיד של העבודה שלו, אבל אני יודעת את זה:
הון זהותי מוליד הון זהותי.
אז עכשיו הזמן לעבודה בצד השני של המדינה,
ההתמחות הזו, הסטארטאפ שאתם רוצים לנסות.
אני לא מפחיתה בערך של המחקר של בני עשרים ומשהו פה,
אבל אני מפחיתה בערך של של חקר שלא אמור לשנות,
שזה, דרך אגב, לא חקר.
זו סחבת.
אמרתי לאמה להתעניין בעבודה ולגרום לה לשנות.
שנית, אמרתי לאמה שהשבט האורבני מוערך יתר על המידה.
חברויות טובות הן מעולות לטרמפים לשדה התעופה,
אבל בני עשרים ומשהו שמתגודדים יחד
עם בעלי חשיבה דומה מגבילים את מי שהם מכירים,
מה שהם יודעים, צורת החשיבה שלהם, צורת הדיבור שלהם,
ומקום העבודה שלהם.
ההון החדש הזה, האדם החדש לצאת איתו
כמעט תמיד בא מחוץ למעגל הפנימי.
דברים חדשים באים ממה שאנחנו קוראים לו הקשרים החלשים,
החברים של החברים של החברים.
אז כן, חצי מבני העשרים ומשהו הם לא מועסקים או במשרה חלקית.
אבל החצי השני לא, וקשרים חלשים
הם איך שאתם מכניסים את עצמכם לקבוצה.
חצי מהעבודות החדשות לא מפורסמות,
אז להגיע לבוס של השכן
זו הדרך להגיע לעבודה הלא מפורסמת הזו.
זה לא לרמות. זה המדע של איך מידע מתפשט.
ואחרון חביב, אמה האמינה
שאי אפשר לבחור את המשפחה, אבל אפשר לבחור את החברים.
עכשיו זה היה נכון כשהיא גדלה,
אבל כבת עשרים ומשהו, אמה בקרוב תבחר את המשפחה שלה
כשהיא תחבור למישהו
ותיצור משפחה משלה.
אמרתי לאמה שהזמן להתחיל לבחור את המשפחה שלה הוא עכשיו.
עכשיו אתם אולי חושבים ש 30
זה למעשה זמן טוב יותר להתיישב
מאשר 20 או אפילו 25,
ואני מסכימה איתכם.
אבל לתפוש את מי שאתם חיים איתו או שוכבים איתו
כשכולם בפייסבוק מתחילים להתחתן
זה לא התקדמות.
הזמן הכי טוב לעבוד על הנישואים שלכם
זה לפני שיש לכם כאלה,
וזה אומר להיות מכוונים באהבה
כמו שאתם בנושא עבודה.
לבחור את המשפחה זה לבחור באופן מודע
מי ומה אתם רוצים
במקום רק לגרום לזה לעבוד או להרוג זמן
עם מי שבמקרה בחר אתכם.
אז מה קרה לאמה?
ובכן, עברנו על ספר הכתובות הזה,
והיא מצאה בן דוד של שותף לשעבר
שעבד במוזיאון לאומנות במדינה אחרת.
אותו קשר חלש עזר לה להשיג עבודה שם.
הצעת העבודה הזו נתנה לה את הסיבה
לעזוב את החבר ההוא אחרי חמש שנים
עכשיו, לאחר חמש שנים, היא מתכננת ארועים מיוחדים עבור מוזאונים.
היא נשואה לאיש שהיא בחרה באופן מודע.
היא אוהבת את הקריירה החדשה שלה, היא אוהבת את המשפחה שלה,
והיא שלחה לי גלויה שאמרה,
"עכשיו המקום לאיש הקשר לשעת חרום
לא נראה מספיק גדול."
עכשיו הסיפור של אמה גרם לזה להשמע פשוט,
אבל זה מה שאני אוהבת בלעבוד עם בני עשרים ומשהו.
כל כך קל לעזור להם.
בני עשרים ומשהו הם כמו מטוסים שבדיוק המריאו מלוס אנג'לס,
בכיוון כלשהו במערב.
בדיוק אחרי ההמראה, שינוי קטן בכיוון
זה ההבדל בין לנחות באלסקה או בפיג'י.
אותו הדבר, בגיל 21 או 25 או אפילו 29,
לשיחה טובה אחת, הפסקה טובה אחת,
הרצאת TED טובה אחת, יכולה להיות השפעה עצומה
במשך שנים ואפילו דורות לבוא.
אז הנה רעיון ששווה להפיץ
לכל בן עשרים ומשהו שאתם מכירים.
זה פשוט כמו מה שלמדתי להגיד לאלכס.
זה מה שיש לי עכשיו הזכות
להגיד לבני עשרים ומשהו כמו אמה כל יום:
שלושים זה לא העשרים החדש, אז תבעו את הבגרות שלכם,
השיגו קצת הון זהותי, השתמשו בקשרים החלשים שלכם,
בחרו את המשפחה שלכם.
אל תהיו מוגדרים על ידי מה שלא ידעתם
או לא עשיתם.
אתם מחליטים על החיים שלכם עכשיו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)