Kui ma olin 20ndates,
kohtusin ma oma esimese psühhoteraapia patsiendiga.
Tol hetkel olin ma PhD tudeng Berkeley-s kliinilise psühholoogia erialal.
Patsient oli 26-aastane naine, nimega Alex.
Alex tuli seansile, jalas teksad ja seljas suur lodev särk.
Ta prantsatas mu kabineti sohvale
ning viskas jalast tuhvlid
ja ütles mulle, et ta on siin suhteprobleemi pärast.
Kui ma kuulsin seda, tundsin ma kergendust.
Mu kaastudengile sattus esimeseks patsiendiks süütaja.
(Naer)
Ja mulle sattus mingi 20-aastane, kes tahtis rääkida poistest.
Ma arvasin, et ma saan sellega hakkama.
Aga tegelikult mitte.
Kõik need naljakad lood, mida Alex rääkis,
ma lihtsalt noogutasin kaasa,
kuniks me veeretasime palli edasi-tagasi.
"30 on uus 20", ütles Alex
ning nii palju, kui mina oskan öelda, oli tal õigus.
Tööle asutakse hiljem, abiellutakse hiljem,
lapsed tulevad hiljem, sest isegi surm tuleb hiljem.
20ndates inimestel, nagu Alex ja mina, polnudki muud kui vaid aeg.
Varsti aga käis mu juhendaja peale, et ma nõuaks Alexilt oma suhtega tegelemist.
Ma tõrkusin vastu.
Ma ütlesin: "Jah, ta käib kohtamas ja magab jobuga,
aga ta ju otseselt ei taha abielluda temaga hetkel".
Ning mu juhendaja ütles:
"Praegu mitte, aga ta võib seda ju teha järgmise samasugusega".
"Pealegi, parim on ennetada selliseid asju praegu,
kui hakata tulemiga hiljem tegelema".
See on see hetk, mida psühholoogid kutsuvad "Ahaa!" momendiks.
Sellel hetkel ma sain aru, et 30ndad pole uued 20ndad.
Jah, inimesed leiavad kaaslase hiljem kui vanasti,
see aga ei tähendanud, et Alex poleks pidanud 20selt enda kallal tööd tegema.
See just tähendas Alexi jaoks parimat aega enda kallal töötamiseks.
Ja nii me istusime, veeretades palli, nentides fakti.
Selle protsessi käigus ma sain aru, et sellist sorti loomuomane hoolimatus
on väga suur probleem, millel on tõsised tagajärjed,
mitte ainult Alexile ja tema suhetele,
vaid üleüldiselt inimestele 20ndates. Nende karjäärile, peredele
ja kogu tulevikule.
Ainuüksi Ameerikas on 50 miljonit inimest vanuses 20-30.
See on 15 protsenti kogu ühiskonnast.
Või siis 100%, kui arvestada seda,
et me kõik peame läbima 20ndad, enne kui täiskasvanuks saame.
(Naer)
Palun tõstke käsi, kes on vanuses 20-30.
Ma tõesti loodan näha kedagi selles vanuses siin.
Oh, tore! Te olete ägedad.
Nüüd! Ma tahaks tõesti näha, kui sa töötad selles eas inimestega,
sa armastad kedagi selles eas või muretsed nende pärast.
Okei. Lahe, 20ndates inimesed tõesti tähendavad teile midagi.
Niisiis, ma olen spetsialiseerunud selles eas inimestele, kuna ma usun,
et igaüks nendest 50 miljonist inimesest vanuses 20-30
väärivad teadvustamist, mida selles eas inimeste kohta juba teavad
sotsioloogid, neuroloogid ja viljastuseksperdid:
20ndates oma elu üle kontrolli võtmine on üks kõige lihtsamaid,
samas edasiviivamaid asju, mida sa teha saad
oma karjääri, armastuse ja õnne jaoks,
võibolla isegi terve maailma jaoks.
See ei ole ainult minu arvamus.
Need on faktid.
Me teame, et 80% elu kõige tähtsamatest sündmustest
juhtuvad enne 35-aastaseks saamist.
See tähendab, et 8-l juhul 10-st
kõikidest otsustest ja kogemustest ja "Ahaa!" momentidest,
mis muudavad su elu,
on juhtunud 30ndate keskpaigaks.
Inimesed, kes on üle 40, ei torma.
Ma usun, et rahvas siin on sellega nõus.
Me teame, et 10 esimest aastat sinu karjääris
on eksponentsiaalse mõjuga sellele, kui suur hakkab sinu sissetulek olema.
Me teame, et enam kui pooled ameeriklastest
on abielus, elavad koos või kohtuvad oma tulevikupartneriga ajaks, mil nad saavad 30.
Me teame, et aju alustab
oma teist ja viimast arenguspurti 20ndates.
See on aeg, kui toimub ümberseadistamine täiskasvanueluks,
mis tähendab, et mida iganes sa soovid muuta enda juures,
siis see on see aeg seda teha.
Me teame, et iseloom muutub rohkem su 20ndates,
kui ükstapuha mis muul ajal su elus.
Ning me teame, et naiste viljakuse kõrgtase saavutatakse 28-aastasena,
ja et asjad lähevad keeruliseks peale 35.
Seega sinu 20ndad on aeg ennast harida,
oma keha ja valikute osas.
Niisiis, kui me mõtleme laste arengule,
siis me teame, et esimesed 5 aastat on kriitilise tähtsusega
keele ja informatsiooni kinnistamiseks ajus.
See on aeg, kui su harilik igapäevaelu
omab äärmuslikku mõju sellele, milliseks sa saad.
Aga mida me väga vähe kuuleme, on see, et on olemas
areng täiskasvanueas
ja meie 20ndad on kriitiline aeg täisea arengus.
Aga see kõik on see, mida 20ndates inimestele ei räägita.
Uudistes räägitakse täisea nihutamisest.
Teadlased kutsuvad 20ndaid pikendatud nooruseaks.
Ajakirjanikud kasutavad jaburaid termineid, kirjeldamaks 20ndaid
nagu "pool-täiskasvanud" ja "lapsmees".
(Naer) See on tõsi!
Kogu ühiskond on hakanud vähem hindama
aega, mis on nii oluline täisikka jõudmiseks.
Leonard Bernstein on öelnud,
et saavutada suuri eesmärke, on sul vaja plaani ja mitte liiga palju aega.
(naer) Kas see pole mitte õigesti öeldud?
Nii et, mis te arvate juhtuks,
kui patsutada 20ndates inimest õlale ja öelda:
"Sul on veel 10 lisa-aastat, et alustada oma eluga"?
Midagi ei juhtu.
Seda tehes võtad sa inimeselt igasuguse ambitsiooni ja tungi
ning mitte midagi ei juhtu.
Ja siis iga päev, tark, huvitav keegi 20ndates
nagu sina või su pojad ja tütred,
tuleb minu kabinetti ja ütleb midagi sellist nagu:
"Ma tean, et mu poiss pole mulle õige,
aga see suhe ei tähenda midagi, ma lihtsalt löön aega surnuks".
Või nad ütlevad: "Kõik räägivad, et kui ma suudan alustada
oma karjääriga enne, kui saan 30, on kõik korras".
Ning siis hakkab kogu lugu kõlama umbes nii:
"Mu 20ndad on peaaegu läbi ja ma pole enda heaks midagi teinud.
Mul oli parem resümee päeval, kui ma lõpetasin ülikooli."
Ja edasi:
"Kohtamine 20ndates oli nagu toolimäng.
Kõik tormasid ringi ja lõbutsesid,
aga umbes 30selt muusika peatus
ja kõik istusid maha.
Ma ei tahtnud olla ainuke, kes jäi püsti seisma,
mistõttu tunnen, et abiellusin oma mehega,
kuna ta oli ainus saadaolev istumiskoht".
Kes siin kohalolijatest on 20ndates?
Ärge nii tehke!
(Naer)
Okei, see kõlab küll teisiti, aga ärge valesti aru saage -
panused on kõrged.
Kui palju on surutud 30ndatesse,
tekib tohutu 30ndate aastate surve
alustamaks karjääri, leidmaks elukoht, elukaaslane
ja saada 2 või 3 last ning seda kõike palju lühema ajaga.
Kõige selle korraga saavutamine ei ole võimalik
ja nagu uuringud on hakanud näitama,
on see raskem ja põhjustab suuremat stressi, kui seda kõike teha 30ndates.
Millennialite keskeakriis ei tähenda punase sportauto ostmist.
See on aeg, kui mõistad, et on võimatu saavutada seda, mida tahad.
See on aeg kui saad aru, et enam ei saa last, keda sa nüüd tahad,
või sul pole võimalik talle anda õde või venda.
Liiga palju inimesi 30ndates ja 40ndates
vaatavad endale otsa või küsivad minult üle laua,
mõeldes oma 20ndatele:
"Mida ma tegin? Mida ma mõtlesin?".
Ma tahan muuta seda, mida 20ndates tehakse ja mõeldakse.
Siin on üks näide, kuidas see olla võiks.
See on jutt naisest nimega Emma.
25-aastane Emma tuli mu kabineti,
sest, nagu ta ise ütles, oli tal identiteedikriis.
Ta rääkis, et ta arvab, et võiks töötada kunsti- või meelelahutusvallas,
aga ta ei olnud veel otsustanud.
Seega ta oli viimased aastad hoopis töötanud ettekandjana.
Sest elu oli odavam, ta elas oma poiss-sõbraga,
kes näitas välja oma iseloomu rohkem kui oma ambitsioone.
Nii rasked kui ta 20ndad ka ei olnud
ta elu enne seda oli olnud veel hullem.
Sessioonide käigus ta nuttis tihti,
aga lõpuks ta võttis end kokku ja ütles:
"Sa ei saa endale valida perekonda, küll aga sõpru".
Igatahes, üks päev Emma sisenes ja nõjatas oma pea sülle
ja nuttis valjult enamus tunni.
Ta oli just ostnud kontaktiraamatu
ja oli hommik otsa kirja pannud oma sõpru ja tuttavaid,
aga siis, peale rida raamatus -
"Hädaolukorra puhul, palun helistage..." -
oli tühi leht.
Ta oli peaaegu hüsteerias, kui ta vaatas mulle otsa ja ütles:
"Kes on minuga, kui ma satun õnnetusse?
Kes hoolitseb mu eest, kui mul diagnoositakse vähk?"
Sel hetkel võtsin ma endast kõik,
et mitte öelda: "Mina hoolitsen".
Aga see mida Emma vajas, polnud terapeut, kes tõesti väga hooliks.
Emmal oli vaja paremat elu ja ma teadsin, et see on tema võimalus.
Alexiga töötades olin ma korduvalt õppinud
lihtsalt istuma ja kuulama, samal ajal kui Emma kõige
tähtsam kümnend mööda marssis.
Järgmiste kuude ja nädalate
jooksul ütlesin ma Emmale kolm põhiasja,
mida iga temevanuses mees või naine
kuulma peaks.
Esiteks, ma ütlesin Emmale, et ta unustaks identiteedikriisi
ja looks endale identiteedi pagasi.
Selle all pean ma silmas,
et teha midagi sellist, mis lisaks väärtust sinu isiksusele.
Teha midagi, mis on investeering
sellesse, kelleks sa tahad saada.
Ma ei teadnud sel hetkel Emma karjääri tulevikku,
üleüldse, keegi ei tea oma tulevikku,
aga ma tean, et
identiteedi pagas on seemneks sinu olemusele.
Seega praegu on aeg just selleks tööks -
praktika, idufirma, mida iganes sa tahad teha.
Ma ei välista siinkohal 20ndate eneseavastust,
aga mis selles kontekstis ei lähe arvesse,
sest muuseas, see pole avastamine ja areng.
See on homse peale lükkamine.
Ma ütlesin Emmale, et ta avastaks end läbi töö ja looks iseendale kasu.
Teiseks, ma ütlesin Emmale, et sõpruskond ei asenda pere.
Parimad sõbrad sobivad hästi sind lennujaama viima,
aga 20-aastased, kes on peadpidi teiste samasugustega koos,
piiravad enda tutvusringkonda,
teadmisi, kujutlusvõimet,
väljendusoskust ja tööväljavaateid.
Uued tuuled ja enesearendus, nagu uus kaaslane,
leitakse peaaegu alati väljaspool sõprusringkonda.
Uued tuuled puhuvad võõraste juurest -
meie sõprade sõprade sõprade poolt.
Nii et tõesti, pooled 20ndates on täielikult või osaliselt töötud.
Aga pooled neist pole.
Ning tutvuste-tutvused on tee, mille kaudu saad sina ka sinna gruppi.
Pooli töökuulutustest ei tehta kunagi avalikuks.
Seega, võttes ühendust oma naabri ülemusega, saad selle mitteavaliku töö.
See ei ole pettus, see on viis, kuidas informatsioon levib.
Lõpuks, Emma uskus,
et sa ei saa valida omale pere, küll aga sõpru.
See oli ka tõsi ajal, mil ta üles kasvas,
aga 20ndates hakkab Emma ise endale pere looma,
kui ta leiab endale partneri ja temaga lapsed saab.
Ma ütlesin Emmale, et aeg, mil omale pere valida, on käes.
Nüüd võite te mõelda, et 30 on parem aeg paigale jääda
kui 20 või isegi 25.
Ma nõustun teiega.
Aga kinni haarata keegi, kellega sa koos elad või magad,
samal ajal kui kõik Facebookis oma abielu staatusi uuendavad,
ei ole edasiminek.
Parim aeg oma abielu kallal tööd teha on enne, kui sa oled abielus.
See tähendab, et oleksid oma suhtes samamoodi eesmärgile pühendunud
nagu sa oled oma töös.
Oma perekonna loomine tähendab teadlikke valikuid
selle nimel, keda sa tahad ja mida sa tahad.
Mitte aga üritada lihtsalt suvaliselt asju korda ajada või aega surnuks lüüa,
kellega iganes sa kokku satud.
Nii et, mis juhtus Emmaga?
Me käisime koos läbi ta kontaktiraamatu
ja ta leidis sealt oma vana toakaaslase nõbu,
kes töötas kunstimuuseumis, teises osariigis.
See kauge tutvus aitas tal saada seal töö.
See tööpakkumine võimaldas tal maha jätta oma elukaaslase.
Nüüd, 5 aastat hiljem, on ta tähtsündmuste planeerija muuseumitele.
Ta on abielus mehega, kelle ta ise teadlikult valis.
Ta armastab oma uut karjääri, ta armastab oma uut perekonda.
Ning ta saatis mulle kaardi, millel oli kirjas:
"Praeguseks on mu kontaktisikute nimekiri,
kellega hädaolukorra puhul ühendust võtta, kasvanud piisavalt suureks."
Nõndaks, Emma lugu kõlas lihtsalt,
aga see ongi, miks ma armastan töötada 20-ndates inimestega.
Neid on kerge abistada.
20 midagi on nagu lennukid, kes on just lennuväljalt õhku tõusmas.
Just peale õhkutõusu võib vaid kerge kursimuutus tähendada
maandumist Alaskal või Fijil.
Nagu ka 21selt või 25selt või isegi 29selt,
üks hea vestlus, üks hea sõnavahetus,
üks hea TED kõne, suudab mõjutada tohutult
erinevas vanuses inimesi ja isegi järgnevaid generatsioone.
Niisiis, siin on üks idee,
mida tasub edastada igale 20ndates inimesele.
See on sama lihtne, kui see, mis ma õppisin ütlema Alexile.
See sõnum on privileeg, mida ma saan
öelda igale 20ndates inimesele, nagu Emmalegi:
30 ei ole uus 20, seega võta härjal sarvist,
loo endale pagas identiteediks, kasuta oma tutvusi,
loo endale perekond.
Ära lase end mõjutada sellest, mida sa ei teadnud
või mida sa ei teinud.
Sina otsustad oma elu üle nüüd.
Aitäh!
(Aplaus)