Quan tenia vint-i-escaig anys
vaig tenir la meva primera pacient de psicoteràpia.
Jo feia un doctorat en psicologia clínica a Berkeley.
Ella tenia 26 anys i es deia Alex.
L'Alex va venir a la primera sessió
amb texans i un top gran i ample
i es va deixar caure al sofà de la consulta,
es va descalçar
i va dir que venia a parlar de problemes amb nois.
Quan ho va dir, em vaig sentir tan alleujada.
Una companya havia tingut un piròman per començar.
(Riures)
Jo tenia una noia de vint-i-escaig que volia parlar de nois.
Creia que ho podia manegar
Però no.
Davant de les històries divertides de l'Alex
era molt fàcil només fer que sí amb el cap
com qui xerra amb els amics.
«Els 30 són els nous 20» deia l'Alex
i, pel que jo sabia, tenia raó.
La feina i el matrimoni arriben més tard,
els nens i fins i tot la mort arriben més tard.
Si els joves com ella i jo teníem alguna cosa, era temps.
Però, llavors, el meu supervisor em va instar
a burxar en la vida amorosa de l'Alex.
Li vaig dir:
«Segur que ha baixat el llistó
i se'n va al llit amb algun idiota,
però no és que s'hagin de casar.»
I el supervisor em va dir:
«No, però potser es casarà amb el següent.
A més, és millor treballar en el seu matrimoni
abans que hi arribi.»
Els psicòlegs anomenem això un moment «Aha!».
I em vaig adonar que els 30 no són els nous 20.
Sí, posem seny més tard que abans,
però això no fa que el desenvolupament es pausi als 20.
Això fa que els 20 siguin un moment òptim per al desenvolupament
i l'estàvem deixant perdre.
Em vaig adonar que aquesta despreocupació benintencionada
era un problema real amb conseqüències reals,
no només en la vida amorosa de l'Alex,
sinó en la feina, la família i el futur de tots els joves
de vint-i-escaig del món.
Hi ha 50 milions d'aquests joves
als EUA ara mateix.
Això és un 15 % de la població,
o un 100 % si considerem
que ningú no arriba a ser un adult
sense passar pels 20 primer.
Aixequeu la mà si teniu vint-i-escaig.
M'agradaria veure algunes mans de debò.
Genial! Perfecte.
Si treballeu amb gent d'aquesta edat, o n'estimeu algun,
o esteu perdent la son per un d'ells, vull veure...
Bé. Pefecte. Són un grup realment important.
Per això em vaig especialitzar en ells, perquè crec
que cada un d'aquests 50 milions de joves
mereix saber el que psicòlegs,
sociòlegs, neuròlegs i especialitstes en fertilitat
ja saben:
que reivindicar els vint-i-escaig és una de les coses
més simples però tranformadores que podeu fer
per a la feina, l'amor, la vostra felicitat,
i, fins i tot, potser per al món.
No és la meva opinió. Són els fets.
Sabem que el 80 % dels moments que més ens defineixen
passen abans dels 35.
Per tant, 8 de cada 10 de les decisions
i experiències i moments «Aha!»
que conformen la vostra vida
hauran passat abans dels 35.
Els que en tingueu més de 40, no patiu.
Tot anirà bé, crec. (Riures)
Sabem que els primers 10 anys de vida laboral
tenen un impacte exponencial
en quants diners guanyareu.
Sabem que més de la meitat dels nord-americans
ja estan casats, vivint o sortint
amb la seva futura parella als 30.
Sabem que el cervell finalitza la segona
i última fase de creixement als vint-i-escaig
quan es renova per a l'adultesa,
per tant, tot el que vulgueu canviar de vosaltres mateixos
ho heu de canviar ara.
Sabem que la personalitat canvia més en aquesta dècada
que en qualsevol altra etapa
i que la fertilitat femenina té un màxim als 28
i que hi pot haver problemes després dels 35.
Per tant, els vint-i-escaig són el moment d'educar-vos
sobre el vostre cos i les vostres opcions.
Quan pensem en el desenvolupament dels nens,
sabem que els primers 5 anys són un període crític
per al llenguatge i el vincle al cervell.
És el moment en què el vostre dia a dia
té un impacte desorbitat en qui arribareu a ser.
Del que no sentim tant a parlar és del
desenvolupament adult, i els vint-i-escaig
són el període crític del desenvolupament adult.
Però això no és el que senten aquests joves.
Els diaris parlen del canvi de l'entrada a l'adultesa.
Els investigadors diuen que els vint-i-escaig són una adolescència allargada.
Els periodistes s'inventen malnoms absurds
per als joves de vint-i-escaig.
És cert.
Com a cultura, hem trivialitzat la dècada
que realment defineix l'adultesa.
Leonard Bernstein va dir que per aconseguir grans coses,
necessites un pla i massa poc temps.
(Riures) No és cert?
Què creieu que passa quan els feu
un copet a l'esquena i els dieu
«Tens 10 anys extres per començar la vida»?
No passa res.
Els heu robat la urgència i l'ambició
i no passa absolutament res.
Llavors, cada dia joves intel·ligents i interessants
com vosaltres o els vostres fills
vénen a la meva consulta i diuen coses com:
«Sé que el meu xicot no em convé,
però aquesta relació no compta. És per matar el temps.»
O diuen: «Tothom diu que fins als 30 tinc temps
de posar-me a treballar i que no m'he de preocupar.»
Però més tard canvien a:
«En tinc quasi 30 i no tinc res per oferir.
Tenia un CV millor just en acabar la universitat.»
I més tard arriben a:
«Les cites abans dels 30 eren com el joc
de les cadires, tots corrent i passant-ho bé,
però al voltant dels 30 la música es va apagar
i tothom va començar a asseure's.
Jo no volia ser la única que es quedés d'empeus,
i de vegades crec que vaig escollir el meu marit
perquè era la cadira més propera en arribar als 30.»
On sou els de vint-i-escaig?
No feu això.
Sí, això pot sonar exagerat, però no us equivoqueu,
hi ha molt en joc.
Quan deixeu moltes coses per als 30,
hi ha una pressió enorme en els trenta-escaig
per trobar feina, escollir una ciutat, trobar parella
i tenir dos o tres nens en el període més curt possible.
Moltes d'aquestes coses són incompatibles
i, tal com comencen a indicar els estudis,
és més difícil i estressant fer-ho
tot alhora passats els 30.
La crisi dels 40 d'aquest mil·lenni
no va de comparar-te un cotxe esportiu vermell.
Va d'adonar-te que no pots tenir la feina que ara vols.
Va d'adonar-te que no pots tenir el fill que ara vols
o que no pots donar un germà al que tens.
Massa gent de trenta-escaig i quaranta-escaig
es miren a ells mateixos, i a mi, asseguts a la consulta
i pensen en els vint-i-escaig:
«Què feia? En què pensava?»
Jo vull canviar el que aquests joves
fan i pensen.
Aquesta és la història de com pot anar,
la història d'una dona que es deia Emma.
Als 25, va venir a la consulta
perquè tenia, segons ella, una crisi d'identitat.
Va dir que creia que li agradaria treballar en l'art
o l'entreteniment, però encara no ho havia decidit,
per això havia passat els últims anys fent de cambrera.
Com que era més barat, vivia amb un xicot
que mostrava més mal geni que ambició.
I tot i que passava uns anys difícils,
abans dels 20 ho havia passat pitjor.
Sovint plorava durant les sessions
i llavors es consolava dient:
«No pots escollir la família, però pots escollir els amics.»
Bé, un dia l'Emma va arribar,
es va posar el cap als genolls
i va plorar quasi tota l'hora.
S'acabava de comprar una agenda
i havia passat el matí escrivint-hi tots els contactes,
però es va quedar mirant l'espai en blanc
després de les paraules
«En cas d'emergència, contacteu amb...».
Estava quasi histèrica quan em va mirar i va dir:
«Qui serà al meu costat si tinc un accident?
Qui em cuidarà si tinc un càncer?»
I em va costar moltíssim reprimir
un «Jo ho faré.»
Però l'Emma no necessitava una terapeuta
que se'n preocupés molt.
Necessitava una vida millor i jo sabia que aquella era la seva oportunitat.
Jo havia après molt des de l'Alex i no podia
quedar-me asseguda mentre l'Emma veia passar
la dècada que la definiria.
Al llarg dels següents mesos
li vaig dir
tres coses que tots els joves de vint-i-escaig, nois i noies,
han de sentir.
Primer, li vaig dir que s'oblidés de tenir una crisi d'identitat
i que aconseguís una mica de capital d'identitat.
Amb això em refereixo a fer alguna cosa
que afegeixi valor a qui sou.
Feu coses que serveixin d'inversió
per a qui voldríeu arribar a ser.
No conec el futur laboral de l'Emma
i ningú no sap el seu futur laboral, però si sé
que el capital d'identitat genera més capital.
Per tant, ara és el moment per aquella feina a l'estranger,
les pràctiques o aquell projecte que tens al cap.
I no descarto l'experimentació dels vint-i-escaig,
però descarto l'experimentació que no ha de comptar,
que, de fet, no és experimentació.
És postergació.
Vaig dir a l'Emma que experimentés amb la feina i que ho fes comptar.
Segon, li vaig dir que les tribus urbanes estan sobrevalorades.
Els millors amics són genials per portar-te a l'aeroport,
però els que es tanquen en un grup de gent
similar a ells limiten la gent que coneixen,
el que saben, com pensen, com parlen
i on treballen.
La nova injecció de capital, la nova persona amb qui quedar
quasi sempre és de fora del nostre cercle.
Les novetats vénen dels anomenats 'vincles dèbils',
els amics d'amics d'amics.
I sí, la meitat dels joves són a l'atur o en tenen una de dolenta.
Però l'altra meitat no. I els vincles dèbils
són com s'accedeix a aquest grup.
La meitat de les feines no s'anuncien
i contactant amb el superior del teu veí
és com s'aconsegueixen.
No és fer trampa. És la ciència de com s'escampa la informació.
I últim, però no menys important, l'Emma creia
que no es pot escollir la família, però sí els amics.
Això era cert quan era més jove,
però passats els 20, l'Emma aviat escolliria la família
quan trobés parella
i creés la seva pròpia família.
Li vaig dir que ara era el moment d'escollir la família.
Potser penseu que els 30
són millors per posar seny
que els 20 o els 25,
i hi estic d'acord.
Però aferrar-te a la persona amb qui estàs vivint o dormint
quan tots els contactes de Facebook van a l'altar
no és progressar.
El millor moment per treballar en el matrimoni
és abans que hi arribeu
i això vol dir posar-se tan seriosament en l'amor
com en la feina.
Escollir una família és escollir conscientment
qui i què voleu
més que aconseguir que funcioni o matar el temps
amb qualsevol que us esculli a vosaltres.
I què va passar amb l'Emma?
Bé, vam revisar l'agenda i va trobar
el cosí d'un antiga companya de pis
que treballava en un museu en un altre estat.
Aquell vincle dèbil li va aconseguir una feina.
Aquella feina li va donar una raó
per deixar el seu xicot, amb qui vivia.
Avui, 5 anys després, organitza actes especials en museus.
Està casada amb un home que va escollir conscientment.
Li encanta la seva feina, estima la seva família
i em va escriure una postal:
«Ara l'espai dels contactes d'emergència
se m'ha quedat petit.»
Aquesta història fa que sembli fàcil,
però això és el que m'agrada dels joves,
és molt fàcil ajudar-los.
Són com avions sortint d'un aeroport internacional,
amb algun destí a l'horitzó.
Després de l'enlairament, un petit canvi de direcció
pot suposar acabar a Alaska o a les illes Fiji.
Així mateix, als 21 o 25 o, fins i tot, 29,
una bona conversa, un bon parèntesi o
una bona xerrada del TED poden tenir un efecte enorme
en els següents anys i, fins i tot, generacions.
Us donaré una idea que val la pena difondre
a tots els joves de vint-i-escaig.
És tan simple com el que vaig aprendre a dir a l'Alex.
És el que ara tinc el privilegi
de dir als joves com l'Emma cada dia.
Els 30 no són els nous 20, reivindiqueu la vostra adultesa,
aconseguiu capital d'identitat, feu servir els vincles dèbils,
escolliu la vostra família.
No us definiu pel que no sabíeu
o el que no vau fer.
Esteu decidint la vostra vida ara mateix.
Gràcies.
(Aplaudiments)