Jednog toplog oktobarskog jutra,
sišao sam sa noćnog voza
u Mandaleju,
bivšem glavnom gradu Burme,
sada je to Mjanmar.
I na ulici sam naleteo na grupu snažnih muškaraca
koji su stajali pored njihovih bicikli rikši.
A jedan mi je prišao
i ponudio mi razgledanje.
Cena koju je naveo je bila smešna.
Bila je niža od cene čokoladice u mojoj zemlji.
Te sam se ispentrao u njegovu rikšu
i on je počeo polako da pedala kroz palate i pagode.
I dok je to radio, rekao mi je kako je došao u grad iz svog sela.
Stekao je diplomu iz matematike.
Njegov san je bio da bude nastavnik.
Ali, naravno, život je težak pod vojnom diktaturom,
te je za sad ovo bio jedini način da zaradi za život.
Mnogo noći, rekao mi je, zapravo je prespavao u ovoj rikši
kako bi uhvatio prve posetioce sa noćnog voza.
I uskoro smo otkrili da na izvesne načine,
imamo toliko toga zajedničkog -
obojica smo bili u dvadesetim,
obojica smo bili fascinirani stranim kulturama -
te me je pozvao u njegovu kuću.
Pa smo skrenuli sa širokih, natrpanih ulica
i počeli smo da truckamo niz hrapave, nenastanjene uličice.
Svuda okolo su bile urušene straćare.
Zaista sam izgubio svest o tome gde sam,
i shvatio sam da mi se sad može desiti bilo šta.
Mogli bi me opljačkati ili drogirati
ili nešto još gore.
Niko ne bi znao.
Naposletku se zaustavio i uveo me u baraku,
koja se sastojala od svega jedne sićušne prostorije.
A potom se sageo
i posegnuo ispod kreveta.
A nešto u meni se sledilo.
Čekao sam da vidim šta će da izvuče.
I naposletku je izvadio kutiju.
Unutra je bilo svako pismo koje je ikad dobio
od posetilaca iz inostranstva,
a na nekima je zalepio
male izbledele crno-bele fotografije
njegovih novih prijatelja iz inostranstva.
Pa, kad smo se pozdravili te noći,
shvatio sam da mi je takođe pokazao
tajni smisao putovanja,
a to je strmoglavljivanje,
odlazak u unutrašnjost, kao i u spoljašnjost
na mesta na koja u suprotnom ne biste išli,
da se otisnete u neizvesnost,
nepoznanicu,
čak i u strah.
Kod kuće, opasno je lako
pretpostaviti da imamo kontrolu nad svim.
Tamo napolju, podsećaju vas svakog trenutka da nemate,
i ne možete sve da shvatite, takođe.
Svuda: "Ljudi žele da se skrase",
podsetio nas je Ralf Valdo Emerson,
"ali sve dok smo neskrašeni
ima neke nade za nas."
Na ovoj konferenciji smo imali sreće
da čujemo neke stimulativne nove ideje i otkrića
i, zaista, o svim načinima
na koje se znanje uzbudljivo probija napred.
Ali u jednom momentu, znanja ponestaje.
I to je trenutak
kad se vaš život uistinu prelama:
zaljubite se;
izgubite prijatelja;
svetla se pogase.
I tad kad ste izgubljeni ili uznemireni ili van sebe,
tada otkrivate ko ste.
Ne verujem da je neznanje blagoslov.
Nauka je nesumnjivo učinila naše živote
življim i dužim i zdravijim.
I večno sam zahvalan nastavnicima koji su mi objasnili zakone fizike
i istakli da je tri puta tri - devet.
Mogu to izračunati na prstima
u bilo koje doba noći ili dana.
Ali kad mi matematičar kaže
da minus tri puta minus tri jeste devet,
takav vid logike skoro da liči na poverenje.
Suprotno od znanja, drugim rečima, nije uvek neznanje.
Može da bude čuđenje.
Ili tajanstvenost.
Mogućnost.
A u mom životu, otkrio sam da me ono što ne znam
uzdiže i vuče napred
mnogo više nego ono što znam.
Takođe me je ono što ne znam
često zbližavalo sa svima koji me okružuju.
Osam uzastopnih novembara, poslednjih,
svake godine sam putovao duž Japana sa Dalaj Lamom.
I jedno mi je ponavljao svakodnevno
da se čini kako ljude najviše razuverava i daje im samopouzdanje
fraza: "Ne znam".
"Šta će da se desi sa Tibetom?"
"Da li ćemo ikada postići mir u svetu?"
"Koji je najbolji način vaspitanja dece?"
"Iskreno", kaže ovaj veoma mudar čovek,
"ne znam."
Dobitnik Nobelove nagrade, ekonomista Danijel Kaneman,
proveo je preko 60 godina do sad izučavajući ljudsko ponašanje
i njegov zaključak glasi
da smo uvek daleko uvereniji u ono što mislimo da znamo
nego što bi trebalo da budemo.
Imamo, kako on to upečatljivo formuliše,
"neograničenu sposobnost da zanemarujemo neznanje".
Znamo - početak i kraj citata - da će naša ekipa pobediti ovog vikenda,
i jedino se sećamo tog znanja
u retkim prilikama kad smo u pravu.
Većinu vremena smo u neznanju.
A tu počiva istinska prisnost.
Znate li šta će vaš ljubavnik da radi sutra?
Da li želite da znate?
Roditelji svih nas, kako ih neki ljudi zovu,
Adam i Eva,
nikad ne bi umrli, dokle god bi jeli sa drveta života.
Ali onog trena kad su počeli da glođu
sa drveta poznavanja dobra i zla,
izgubili su svoju nevinost.
Postali su postiđeni i zabrinuti,
samosvesni.
I saznali su, možda malčice prekasno,
da izvesno postoje neke stvari koje moramo da znamo,
ali da postoji još mnogo, mnogo više onih koje valja ostaviti neistraženim.
Sad, kad sam bio dete,
sve sam to znao, naravno.
Proveo sam 20 godina po učionicama, sakupljajući činjenice
i zapravo sam bio u informacionom poslu,
pisao sam članke za časopis "Tajm".
I krenuo sam na svoje prvo pravo putovanje u Japan na dve i po nedelje
i vratio sam se sa esejom od 40 stranica,
objašnjavajući svaki i najmanji detalj japanskih hramova,
njihovu modu, bejzbol mečeve,
njihovu dušu.
No ispod svega toga,
nešto što nisam mogao da razumem
toliko me je ganulo iz razloga koje još uvek nisam mogao da objasnim,
da sam odlučio da se preselim u Japan.
I pošto sam tamo već 28 godina,
zaista vam ne bih uopšte mogao reći mnogo toga
o mom usvojenom domu.
A to je divno
jer znači da svakog dana nešto novo otkrivam,
a samim tim,
gledam iza uglova i zapažam na stotine hiljada stvari
koje nikad neću shvatiti.
Znanje je neprocenjiv dar.
No iluzija znanja može da bude opasnija od neznanja.
Misao da poznajete svog ljubavnika
ili neprijatelja
može da bude podmuklija
od priznanja da ih nikad nećete upoznati.
Svakog jutra u Japanu, dok sunce kupa naš maleni stan,
mnogo se opirem da ne gledam prognozu vremena
jer ako to uradim,
moj um će da bude pomućen, pometen,
čak i kad je dan vedar.
Već 34 godine sam stalno zaposleni pisac.
I nešto što sam naučio
je da preobražaj nastaje kad nemam kontrolu,
kad ne znam šta će da usledi,
kad ne mogu da pretpostavim da sam iznad svega što me okružuje.
A isto važi i za ljubav
ili u kriznim trenucima.
Iznenada smo ponovo u toj rikši
i truckamo dalje od širokih, osvetljenih ulica;
i podsećamo se, zaista, na prvi zakon putovanja
i, samim tim, života:
jaki ste samo onoliko kolika je vaša spremnost na predaju.
Naposletku, možda,
biti čovek
je daleko važnije
od stanja potpune poznanice.
Hvala vam.
(Aplauz)