Chci dnes hovořit o zapomenutém konfliktu.
Je to konflikt, který se stěží dostane do novin.
Odehrává se právě tady, v Demokratické republice Kongo.
Většina lidí mimo Afriku toho moc o válce v Kongu neví,
takže mi dovolte vám představit pár základních faktů.
Konžský conflikt je nejvražednější konflikt od druhé světové války.
Doteď způsobil téměř čtyři miliony úmrtí.
Už 18 let destabilizuje velkou část Střední Afriky.
Je to největší současná humanitární krize na světě.
A to je důvod, proč jsem poprvé v roce 2001 jela do Konga.
Jako mladá humanitární pomocnice jsem potkala stejně starou ženu.
Jmenovala se Isabelle.
Místní milice napadli Isabellinu vesnici.
Zabili mnoho mužů a znásilnili mnoho žen.
Všechno vyplenili.
A když chtěli vzít i Isabelle,
její manžel zasáhl
a řekl: "Ne, prosím neberte Isabelle,
vezměte si mě místo ní."
A tak s milicemi odešel do lesů
a Isabelle už ho nikdy neviděla.
A je to právě kvůli lidem jako Isabelle a její manžel,
proč jsem zasvětila celou svou kariéru studiu této války.
Války, o které víme tak málo.
Existuje příběh o Kongu, který jste už možná slyšeli.
Je to příběh o minerálech a znásilnění.
Policejní záznamy a reportáže z médií
se obvykle soustředí na jedinou příčinu násilí v Kongu,
ilegální těžbu a pašování přírodních surovin,
a na hlavní následek,
sexuální zneužívání žen a dívek jako válečných zbraní.
Ne že by tato dvě témata nebyla důležitá a tragická, to jsou.
Ale dnes vám chci říct jiný příběh.
Chci vám povědět příběh zdůrazňující hlavní příčinu
tohoto současného konfliktu.
Násilí v Kongu je z velké části poháněno místními konflikty,
které mezinárodní snaha o mír nedokázala napravit.
Celý ten příběh začíná faktem, že Kongo je známé
nejenom jako největší současná humanitární krize na světě,
ale i jako místo největšího úsilí
mezinárodních mírových sborů na světě.
V Kongu působí největší
a nejdražší mírová mise OSN na světě.
Taky to bylo místo první mírové mise vedené Evropskou unií.
A jako své vůbec první případy
se mezinárodní trestní soud rozhodl stíhat konžské válečné magnáty.
V roce 2006, když se v Kongu poprvé v historii konaly svobodné volby,
mnoho pozorovatelů si myslelo, že to znamená konec násilí v oblasti.
Mezinárodní komunita si pochvalovala úspěšnou organizaci těchto voleb
jako příklad podařené mezinárodní intervence
ve zkrachovaném státě.
Ale ve východních provinciích
se stále masivně přesouvala populace
a strašlivě se porušovala lidská práva.
Krátce před mým návratem do Konga minulé léto
se v provincii Jižní Kivu odehrál hrozivý masakr.
Třicet tři lidí bylo zabito.
Většinou ženy a děti
a mnoho z nich bylo rozsekáno k smrti.
Během uplynulých osmi let
boje ve východních provinciích rozpoutaly
skutečnou občanskou a mezinárodní válku.
Takže v podstatě pokaždé, když si myslíme, že jsme na dosah míru,
se konflikt znovu rozjede naplno.
Proč?
Proč všechna ta masivní mezinárodní snaha
selhala v pomoci Kongu dosáhnout trvalý mír a bezpečnost?
Moje odpověď na tuto otázku se točí kolem dvou základních pozorování.
Za prvé, jeden z hlavních důvodů, proč pokračuje násilí v Kongu
je v podstatě místní.
A když říkám místní,
tak doopravdy myslím na úrovni jedince, rodiny,
klanu, obce, komunity, okresu,
někdy i etnické skupiny.
Například, pamatujete si na příběh Isabelle, který jsem vám vyprávěla?
Důvod, proč milice napadli Isabellinu vesnici
byl, že si chtěli přivlastnit půdu,
kterou vesničané potřebovali obdělávat kvůli jídlu a přežití.
Druhý objev je, že se mezinárodním mírovým snahám
nepodařilo pomoci řešit místní konflikty
kvůli přítomnosti dominantní mírotvorné kultury.
Co tím myslím je,
že západní a afričtí diplomaté,
mírové sbory OSN, dárci,
zaměstnanci většiny nevládních organizací,
kteří pracují na řešení konfliktu,
ti všichni mají jiný pohled na svět.
Patřila jsem mezi ně, sdílela jsem tuto kulturu,
takže vím až příliš dobře, jak mocná je.
Všude na světě a ve všech konfliktních oblastech,
tahle společná kultura utváří lidem, kteří zasahují,
pochopení příčin násilí
jako něčeho, co se primárně nachází v národním a mezinárodním rozměru.
Utváří to naše chápání cesty k míru
jako něčeho, co vyžaduje intervenci shora,
aby se řešilo národní a mezinárodní napětí.
A utváří to naše chápání úlohy zahraničních hráčů,
kteří se podílí na národních a mezinárodních mírových procesech.
Ještě důležitěji, tahle obvyklá kultura
umožňuje mezinárodním mírovým sborů ignorovat napětí na mikro-úrovních,
které často ohrožují dohody na makro-úrovních.
Takže například v Kongu,
kvůli tomu jak jsou vychováni a vycvičeni,
úředníci OSN, dárci, diplomaté
a zaměstnanci většiny nevládních organizací,
interpretují pokračující boje a masakry jako problémy vznikající shora.
Pro ně je násilí, které vidí,
výsledek napětí mezi prezidentem Kabilou
a různými národními oponenty
a napětí mezi Kongem, Rwandou a Ugandou.
Navíc tito mezinárodní mírotvůrci vidí lokální konflikty
jednoduše jako výsledek národního a mezinárodního napětí,
nedostatku státní autority
a toho, čemu oni říkají takzvaný vrozený sklon k násilí konžských obyvatel.
Tato dominantní kultura také zasahuje
na národních a mezinárodních úrovních
jako jediný přirozený a legitimní úkol zaměstnanců a diplomatů OSN.
A vyvyšuje organizaci všeobecných voleb,
které jsou dnes považovány za všelék,
jako mechanismus rekonstrukce státu, který je důležitější,
než některé více efektivní přístupy k budování státu.
A to se nestává jenom v Kongu, ale i v mnoha jiných zónách konfliktů.
Ale podívejme se ještě hlouběji,
za jinými důležitými příčinami násilí.
V Kongu je pokračující násilí
motivováno nejenom národními a mezinárodními důvody,
ale také dlouhodobými programy zdola,
které jsou podněcovány vesničany, tradičními vůdci,
šéfy komunit nebo etnickými vůdci.
Konflikty se točí okolo politických, sociálních a ekonomických otázek,
které jsou výhradně místní.
Na příklad na vesnické či okresní úrovni
hodně soupeří o to,
kdo bude vést vesnici nebo řídit území
na základě tradičního práva,
a kdo bude kontrolovat rozdělení půdy
a těžbu v místních dolech.
Tohle soupeření často vede k místními bojům.
Například v jedné vesnici nebo oblasti,
a dost často eskaluje do všeobecných bojů
napříč celou provincií
a občas i do sousedních zemí.
Vezměte si konflikt mezi Konžany rwandského původu
a takzvanými domorodnými kmeny Kivu.
Tento konflikt začal ve třicátých letech během belgické kolonizace,
kdy mezi sebou obě komunity soupeřily o přístup k půdě a lokální moci.
Poté, co v roce 1960 vyhlásilo Kongo nezávislost,
boje eskalovaly, protože každá skupina se chtěla spojit s národními politiky,
ale přitom pokračovat ve svých místních programech.
A tehdy v roce 1994 během rwandské genocidy
se tyto místní skupiny spojily s konžskými a rwandskými ozbrojenými skupinami,
ale stále se snažili pokračovat ve svých místních programech v provinciích Kivuů.
A od té doby tyto místní spory o půdu a místní moc
rozdmýchávaly násilí
a pravidelně ohrožovaly
národní a mezinárodní dohody.
Takže se můžeme ptát, proč se za těchto okolností
mezinárodním mírovým vyjednavačům nepodařilo pomoci realizovat
místní mírové programy.
Odpověď je, že mezinárodní vyjednavači
považují řešení lokálních konfliktů
za nepodstatný, neobvyklý a nelegitimní úkol.
Samotný nápad angažovat se na lokální úrovni je zásadně
v rozporu s existujícími kulturními normami
a ohrožuje klíčové organizační zájmy.
Například pro samotnou OSN
jako diplomatickou organizaci působící na úrovni států
by to bylo zcela naruby, kdyby se měla zaměřit na lokální konflikty.
Výsledkem je, že ani vnitřní odpor
proti dominantním přístupům k práci
ani externí šoky
nedokázali přesvědčit mezinárodní aktéry, aby přehodnotili
své vnímání násilí a zásahu.
A až do teď existovalo jenom pár výjimek.
Pár jich bylo, ale bylo jich opravdu málo
z tohoto rozsáhlého vzorce.
Pro shrnutí to, co jsem vám vyprávěla,
je příběh o tom, jak dominantní mírotvorná kultura
tvoří těm, co zasahují, chápání toho, co jsou příčiny násilí,
jak se tvoří mír
a čeho mají intervence dosáhnout.
Tato chápání umožňují mezinárodním mírotvůrcům
ignorovat základy na mikro-úrovních,
které jsou nezbytné pro udržitelný mír.
Vzniklá nepozornost k lokálním konfliktům
vede k nevhodnému mírovému procesu na krátkodobé úrovni
a potenciálnímu obnovení války na dlouhodobé úrovni.
A to fascinující je, že tento rozbor
nám pomáhá lépe porozumět mnoha případům trvajících konfliktů
a nezdarům mezinárodních zásahů v Africe a jinde ve světě.
Místní konflikty jsou zdrojem násilí většiny válečných a poválečných situací,
od Afghánistánu přes Sudán po Východní Timor,
a v těch málo případech, ve kterých proběhly rozsáhlé
mírové iniciativy zespodu,
byly tyto pokusy úspěšné ve vytvoření udržitelného míru.
Jeden z nejlepších příkladů je kontrast
mezi relativně klidnou situací v Somalilandu,
které profitovalo z mírových iniciativ vedených zdola,
a mezi zbytkem Somálska zmítaném trvajícím násilím,
kde byly mírové snahy vedeny shora dolů.
A existuje několik dalších případů,
kde řešení konfliktů na lokální, občanské úrovni
zásadně změnilo situaci.
Takže jestli chceme, aby mezinárodní mírové procesy fungovaly,
vedle jakékoli intervence shora
musí být konflikty řešeny zespodu.
Neznamená to, že národní a mezinárodní napětí nejsou důležitá.
To jsou.
A neznamená to, že národní a mezinárodní mírové procesy
jsou nepotřebné.
Jsou potřebné.
Znamená to, že mírové procesy k vytvoření udržitelného míru
jsou potřeba na makro i mikro úrovni.
Místní nevládní organizace,
místní autority a zástupci občanské společnosti
by měli být hlavními účastníky těchto procesů zespodu.
Samozřejmě existují překážky.
Lokální účastníci často nemají zdroje
ani logistické zařízení nebo technické kapacity
k uskutečnění efektivních místních mírových programů.
Mezinárodní aktéři by tedy měli rozšířit financování a podporu
místního řešení konfliktů.
Co se týče Konga, co můžeme udělat?
Po dvou desetiletích konfliktů a milionech mrtvých
je jasné, že musíme změnit svůj přístup.
Na základě mého výzkumu v terénu
věřím, že by mezinárodní i konžští aktéři
měli věnovat více pozornosti vyřešení sporů o půdu
a podpoře smíření mezi komunitami.
Například v provincii Kivuů,
Institut "Life and Peace" a jeho konžští partneři
založili komunitní fóra,
aby prodiskutovali detaily o místních sporech o půdu.
A tato fóra našla řešení, která pomáhají kontrolovat násilí.
Tohle je typ programu, který je velmi potřeba
v celém východním Kongu.
S programy jako tento
můžeme pomoci lidem jako Isabelle s manželem.
Tohle nebudou zázračná řešení,
ale protože berou v úvahu hluboko zakořeněné příčiny násilí,
mohou rozhodně změnit celou situaci.
Děkuji vám.
(Potlesk)