זו אחייניתי, סטלה.
היא בדיוק חגגה שנה והתחילה ללכת.
והיא הולכת בדרך ממש מגניבה בה בני שנה הולכים,
סוג של נפילה, הגוף שלי נע מהר מדי לרגליים שלי.
זה לגמרי חמוד.
ואחד הדברים האהובים עליה לעשות ברגע הזה
זה לבהות בעצמה במראה.
היא ממש אוהבת את ההשתקפות שלה.
היא מצחקקת וצווחת, ונותנת לעצמה את הנשיקות הגדולות הרטובות האלו.
זה יפהפה.
מסתבר, שכל החברים שלה עושים את זה ואמי אומרת לי שאני הייתי עושה את זה.
וזה גרם לי לחשוב:
מתי הפסקתי לעשות את זה?
מתי זה פתאום לא בסדר לאהוב את הדרך בה אנחנו נראים?
מפני שמסתבר שאנחנו לא.
עשרת אלפים אנשים כל חודש מגגלים,
"האם אני מכוער?"
זו פיי, פיי היא בת 13 והיא חייה בדנבר.
וכמו כל בת עשרה, היא רק רוצה להיות אהובה ולהשתלב.
זה יום ראשון בערב.
היא מתכוננת לשבוע הקרוב בבית הספר.
והיא מעט חרדה מזה, והיא מעט מבולבלת
מפני שלמרות שאימה אומרת לה כל הזמן
שהיא יפה,
כל יום בבית הספר, מישהו אומר לה שהיא מכוערת.
בגלל ההבדלים בין מה שאימה אומרת לה
ומה שהחברים שלה אומרים בבית הספר, או הילדים בבית הספר אומרים לה,
היא לא יודעת למי להאמין.
אז, היא מצלמת את עצמה בוידאו. היא מעלה אותו ליוטיוב
ומבקשת אנשים להשאיר הערה:
"האם אני יפה או מכוערת?"
עד עכשיו, פיי קיבלה מעל 13,000 תגובות.
כמה מהן כל כך מכוערות, שלא שווה לחשוב עליהן.
זו ילדה ממוצעת, בריאה בגופה בגיל העשרה, שמקבלת משוב כזה
באחד הרגעים הכי רגישים מבחינה רגשית בחיים שלה.
אלפי אנשים מעלים סרטונים כאלה,
בעיקר נערות בנות עשרה, שמבקשות עזרה בדרך זו.
אבל מה מוביל אותן לעשות את זה?
ובכן, בני העשרה של היום בודדים רק לעיתים רחוקות.
הם תחת לחץ להיות אונליין וזמינים כל הזמן,
מדברים, שולחים מסרים, שולחים לייקים, מעירים, חולקים, מעלים פוסטים --
זה לעולם לא נגמר.
מעולם בעבר לא היינו כל כך מחוברים,
כל כך באופן שוטף, כל כך מיידי, כל כך צעירים.
וכמו שאמא אחת אמרה לי, זה כמו שיש להם מסיבה בחדר השינה כל לילה.
פשוט אין פרטיות.
והלחץ החברתי שבא עם זה לא מרפה.
הסביבה הפעילה תמיד מאמנת את הילדים שלנו להעריך את עצמם
בהתבסס על מספר הלייקים שהם מקבלים
וסוג ההערות שהם מקבלים.
אין הפרדה בין החיים אונליין ואופליין.
מה שאמיתי ומה שלא זה באמת קשה להבדיל בינהם.
וזה גם ממש קשה להבדיל בין מה שאמיתי
ומה ששונה באופן דיגיטלי.
מה נחשב לשיא בחיים של אדם, ומה נורמלי ויום יומי.
ואיפה הם מחפשים את ההשראה?
ובכן, אתם יכולים לראות את סוג התמונות שמכסות את עמודי החדשות
של בנות היום.
דוגמניות במידה אפס עדיין שולטות במסלולים.
עיבוד תמונה ממוחשב בכל תמונה.
וטרנדים כמו #thinspiration, #thighgap,
#bikinibridge ו #proana.
לאלה שלא יודעים, #proana אומר בעד אנורקסיה.
הטרנדים האלה מתחברים עם הסטראוטיפים וההחפצה הבוטה
של נשים בתרבות הפופולרית היום.
כלל לא קשה לראות למה בנות משוות את עצמן היום.
אבל גם בנים לא חסינים לזה.
שואפים ללסת מסותתת ובטן עם קוביות של כוכב ספורט דמוי גיבור על
ואומני מוזיקה חתיכים.
אבל, מה הבעיה עם כל זה?
ובכן, ברור שאנחנו רוצים שהילדים שלנו יגדלו להיות בריאים ומאוזנים.
אבל בתרבות שאובססיבית לתמונות,
אנחנו מרגילים את הילדים שלנו לבזבז יותר זמן ומחשבה על ההופעה שלהם
על חשבון כל הצדדים האחרים של הזהות שלהם.
אז, דברים כמו היחסים שלהם, ההתפתחות של היכולות הפיזיות שלהם,
והלימודים שלהם וכולי מתחילים לסבול.
6 מתוך 10 בנות כיום בוחרות לא לעשות משהו
מפני שהן לא חושבות שהן נראות טוב מספיק.
אלא לא פעילויות סתמיות.
אלא פעילויות יסודיות בהתפתחות שלהם כאנשים
וכתורמים לחברה ולכוח העבודה.
31 אחוז, כמעט אחד משלושה בני עשרה,
נמנעים מוויכוחים בכיתה.
הם לא לוקחים חלק בויכוחים בכיתה
בגלל שהם לא רוצים למשוך תשומת לב לדרך בה הם נראים.
אחד מחמישה לא מגיעים לכיתה בכלל
בימים שהם לא מרגישים טוב לגבי המראה שלהם.
וכשזה מגיע לבחינות,
אם אתם לא חושבים שאתם נראים טוב מספיק,
בעיקר אם אתם לא חושבים שאתם רזים מספיק,
אתם מקבלים תוצאות נמוכות יותר
מעמיתכם שלא מודאגים מזה.
וזה ממצא עקבי בפינלנד, ארצות הברית,
וסין, והוא נכון ללא קשר למשקל האמתי שלכם.
אז כדי להיות סופר ברורה, אנחנו מדברים על איך אנחנו חושבים שאנחנו נראים,
לא איך אנחנו נראים באמת.
בטחון עצמי נמוך מפחית תוצאות אקדמיות.
אבל זה גם פוגע בבריאות.
בני עשרה עם ביטחון עצמי נמוך עושים פחות פעילות גופנית,
אוכלים פחות פירות וירקות,
עושים יותר פעילויות לא בריאות
שיכולות להוביל להפרעות אכילה.
יש להם הערכה עצמית נמוכה יותר.
הם מושפעים בקלות רבה יותר על ידי אנשים סביבם
והם בסיכון גבוה יותר לדיכאון.
ואנחנו חושבים שבגלל כל הסיבות האלו הם לוקחים יותר סיכונים
בדברים כמו אלכוהול ושימוש בסמים;
דיאטות כאסח, ניתוחים קוסמטיים; סקס מוקדם יותר ולא מוגן;
ופגיעה עצמית.
המרדף אחרי הגוף המושלם מפעיל לחץ על מערכות הבריאות שלנו
ועולה לממשלות שלנו מיליארדי דולרים כל שנה.
וזה לא מפסיק כשאנחנו מתבגרים.
לנשים שחושבות שהן בעודף משקל --
שוב, בלי קשר לאם זה נכון או לא --
יש שיעור גבוה יותר של היעדרות מהעבודה.
17 אחוז מהנשים לא יופיעו לראיון עבודה
ביום שהן לא מרגישות בטוחות מספיק בנוגע למראה שלהם.
חשבו על מה זה עושה לכלכלה שלנו.
אם נוכל להתגבר על זה, אילו ההזדמנויות יקרו בפנינו?
מיצוי הפוטנציאל הזה, הוא אינטרס של כל אחד מאיתנו.
אבל איך עושים את זה?
ובכן, דיבור, בעצמו, מועיל רק במידה מסוימת.
זה לא מספיק בעצמו.
אם אתם למעשה רוצים להשפיע, אתם צריכים לעשות משהו.
ולמדנו שיש 3 דרכים עיקריות:
הראשונה היא שאנחנו צריכים לחנך לביטחון של הגוף.
אנחנו צריכים לעזור לבני העשרה לפתח דרכים
להתגבר על לחצים שקשורים לתדמית, ולבנות בטחון עצמי.
החדשות הטובות הן שיש הרבה תכניות שמלמדות לעשות את זה.
החדשות הרעות הן שרובן לא עובדות.
הזדעזעתי לגלות שהרבה תכניות עם כוונות טובות
בלי כוונה מחמירות את המצב.
אז אנחנו צריכים להיות בטוחים
שהתוכניות שהילדים שלנו לומדים
הן לא רק בעלות השפעה חיובית, אלא שיש להם גם השפעה מתמשכת.
והמחקר מראה שהתוכניות הטובות ביותר
נוגעות בשישה אזורים עיקריים:
הראשון הוא השפעת המשפחה, חברים ויחסים.
השני הוא מדיה ותרבות הסלבריטי,
ואז איך להתמודד עם הקנטות ובריונות,
הדרך בה אנחנו מתחרים ומשווים את עצמנו לאחרים בהתבסס על מראֵה,
הדיבור על מראֵה --
יש מומחים שקוראים לזה "דיבור גוף" או "דיבור שמן" --
ולבסוף, היסודות של כבוד עצמי והגנה עצמית.
ששת הדברים האלה הם נקודות התחלה חיוניות
לכל מי שרציני בכוונתו לחנך לביטחון במראה הגופני שעובד באמת.
וחינוך הוא חיוני,
אבל הטיפול בבעיה הזו
ידרוש מכולנו
לקום, ולהיות מודלים טובים יותר לחיקוי
לנשים ולבנות בחיים שלנו.
לאתגר את הסטטוס קוו של איך
נשים נראות ומדברים עליהן במעגל הפרטי שלנו.
זה לא בסדר שאנחנו שופטים את התרומה
של הפוליטיקאות שלנו לפי התספורות שלהם
או הגודל של החזה שלהן,
או להסיק שהנחישות או ההצלחה
של ספורטאי אולימפי תלויה באם היא נראית טוב.
אנחנו צריכים להתחיל לשפוט אנשים לפי מה שהם עושים,
לא לפי איך שהם נראים.
כולנו יכולים להתחיל בלקיחת אחריות על סוגי התמונות
וההערות שאנחנו מעלים ברשתות החברתיות שלנו.
אנחנו יכולים להחמיא לאנשים בהתבסס על המאמץ שלהם
והפעולות שלהם
ולא על המראה שלהם.
ותנו לי לשאול אתכם,
מתי הייתה הפעם האחרונה שנישקתם את המראה?
בסופו של דבר, אנחנו צריכים לעבוד יחד
כקהילות, כממשלות וכעסקים
כדי לשנות באמת את התרבות הזו שלנו
כך שהילדים שלנו יגדלו וילמדו להעריך את עצמם בשלמות,
להעריך אידיבידואליות, גיוון, הכללה.
אנחנו צריכים לבחור באנשים שמשפיעים באמת כדוגמאות לחיקוי,
שיוצרים שינוי בעולם האמתי.
לתת להם את זמן האוויר, מפני שרק אז ניצור עולם שונה.
עולם בו הילדים שלנו חופשיים להיות הגרסה הטובה ביותר שלהם,
בו הדרך שהם חושבים שהם נראים
לעולם לא תעצור אותם מלהיות מי שהם
או להשיג מה שהם רוצים בחיים.
חשבו על מה זה אומר למישהו בחיים שלכם.
על מי אתם חושבים?
האם זו אישתכם?
אחותכם?
הבת שלכם?
האחיינית?
החברה שלכם?
זו יכולה להיות האישה במרחק כמה כיסאות ממכם היום.
מה תהיה המשמעות עבורה
אם היא תשוחרר
מקול הביקורת העצמית,
שמנדנד לה להשיג רגליים יותר ארוכות, ירכיים רזות יותר,
בטן קטנה יותר, כפות רגליים קצרות יותר?
מה המשמעות עבורה אם נתגבר על זה
ונשחרר את הפוטנציאל שלה בדרך זו?
כרגע, האובססיה של התרבות שלנו למראֵה חיצוני
מעכבת את כולנו.
אבל בואו נראה לילדים שלנו את האמת.
בואו נראה להם שהדרך בה את נראית
הוא רק חלק אחד של הזהות שלך.
ושהאמת היא שאנחנו אוהבים אותם
בשל מי שהם
ומה שהם עושים
ואיך הם גורמים לנו להרגיש.
בואו נוסיף לימודי הערכה עצמית לתוך תכנית הלימודים בבתי הספר שלנו.
בואו כולנו נשנה את הדרך בה אנחנו מדברים
ומשווים את עצמנו לאנשים אחרים.
ובואו נעבוד יחד כקהילות,
מהשורשים לממשלות,
כך שבני השנה הקטנים השמחים של היום
יהפכו למשפיעים בעלי ביטחון עצמי של מחר.
בואו נעשה את זה.
(מחיאות כפיים)