Ovo je šuma koju je zasadio čovjek.
Ona može pokrivati hektare zemlje,
a može i zauzimati tek mali prostor
veličine vašeg vrta.
Ove šume stare su tek dvije godine.
Ja imam šumu u dvorištu svoje kuće.
U njoj živi raznolik živi svijet.
(Pjev ptice)
Svako jutro budi me ovaj zvuk,
kao da sam princeza iz Disneyjevog crtića.
(Smijeh)
Ja sam poduzetnik
i živim od toga da pomažem drugima da zasade takve šume.
Dosad smo pomagali tvornicama,
farmama,
školama,
kućanstvima,
odmaralištima,
stambenim naseljima,
javnim parkovima,
pa i zoološkom vrtu
da zasade jednu takvu šumu.
Šuma nije nužno izolirani komad zemlje gdje zajedno žive životinje.
Šuma može biti sastavni dio gradskog života.
Za mene je šuma
mjesto tako gusto prekriveno drvećem da ne možete njime hodati.
Nije važno koliko je to drveće veliko.
Većina današnjeg svijeta nekad je bio prekriven šumom.
Bilo je to prije nego što su se umiješali ljudi.
A onda smo na tim mjestima sagradili gradove,
kao što je São Paulo,
a pritom smo zaboravili da smo i mi dio prirode,
baš kao i 8,4 milijuna drugih vrsta na našem planetu.
Tako smo prestali živjeti u svom prirodnom staništu.
No za neke od nas to više nije tako.
Ja i nekolicina drugih bavimo se sadnjom ovakvih šuma profesionalno.
Sadimo ih posvuda.
Ja sam industrijski inženjer.
Izrađujem automobile.
Na svom prijašnjem poslu u Toyoti
naučio sam kako pretvoriti prirodne resurse u proizvode.
Navest ću jedan primjer.
Skupili bismo sok kaučukovca,
od njega načinili sirovi kaučuk,
te od njega izradili gumu, konačni proizvod.
No ti proizvodi više nikad ne mogu postati prirodni resurs.
Mi izdvajamo elemente iz prirode
i pretvorimo ih u stanje iz kojeg više nema povratka.
To se zove industrijska proizvodnja.
No priroda funkcionira potpuno drugačije.
Prirodni sustav stvara tako da spaja elemente,
atom po atom.
Sve što priroda stvara s vremenom opet postaje prirodni resurs.
To sam naučio
kad sam zasadio šumu u dvorištu iza svoje kuće.
Tada sam prvi put surađivao s prirodom,
umjesto radim protiv nje.
Od tog smo vremena
zasadili 75 takvih šuma u 25 gradova diljem svijeta.
Svaki put kad radimo na nekom novom mjestu
uvjerimo se da su svi elementi koji su potrebni da nastane šuma
zapravo svuda oko nas.
Mi samo moramo spojiti sve te elemente
i dopustiti da priroda odradi svoje.
Najprije ispitamo kakvo je tlo.
Dodirujemo zemlju, pipamo je, pa čak i kušamo
kako bismo ustanovili koja joj svojstva nedostaju.
Ako se tlo sastoji od malenih čestica, postaje kompaktno,
toliko kompaktno da ne može upiti vodu.
Pomiješamo ga s kompostom koji je dostupan u tom kraju
kako bi tlo moglo upiti više tekućine.
Voda tada može prodrijeti u zemlju.
Ako tlo ne može zadržati vodu,
dodajemo još komposta,
naprimjer treset ili bagasu, koji dobro upijaju vodu,
kako bi tlo moglo zadržati vodu i ostati vlažno.
Da bi biljke mogle rasti, treba im voda, Sunčeva svjetlost i hranjive tvari.
No što ako u tlu nema hranjivih tvari?
Ne dodajemo ih direktno u zemlju.
Tako se radi u industriji.
To nije prirodni proces.
Umjesto toga dodajemo mikroorganizme u tlo.
Oni prirodnim putem stvaraju hranjive tvari u tlu.
Oni se hrane kompostom koji smo pomiješali sa zemljom,
i to im omogućava da se razmnožavaju.
Kako njihov broj raste,
zemlja ponovno počinje disati.
Ona ponovno postaje živa.
Uvijek istražimo koje su autohtone vrste drveća na tom području.
Kako znamo koje su vrste autohtone?
To su vrste koje su postojale prije ljudske intervencije.
To je jednostavno pravilo.
Pretražujemo nacionalni park
kako bismo pronašli ostatke prirodne šume.
Pregledavamo svete lugove
ili svete šume u blizini hramova.
Ako ondje ne uspijemo ništa pronaći,
idemo u muzeje
kako bismo vidjeli sjemenke ili ostatke drveća koje je ondje davno raslo.
Gledamo stare slike i čitamo stare pjesme i literaturu iz tog kraja
kako bismo pronašli vrste drveća koje ondje rastu.
Kad to saznamo,
podijelimo ih u četiri različita sloja:
sloj grmlja, nisko drveće, šumski sloj i izdignuti sloj.
Odredimo kakav će biti omjer pojedinog sloja
i odlučimo koliki će biti postotak svake vrste drveća.
Ako sadimo šumu u kojoj će prevladavati voćke,
tada posadimo više voćaka.
Ponekad sadimo šumu s puno cvijeća,
koja privlači mnoštvo ptica ili pčela,
ili jednostavno zimzelenu šumu koja inače raste na tom području.
Skupljamo sjemenje i iz njih dobivamo sadnice.
Vodimo brigu o tome da drveće koje pripada istom sloju
ne sadimo jedno do drugog
jer će se tada boriti za isti prostor kad počnu rasti u visinu.
Mladice sadimo jednu do druge.
Površinu zemlje prekrijemo debelim slojem malča
kako bi zemlja ostala vlažna kad je vani vruće.
Kad je hladno,
led se zadržava samo na malču
tako da zemlja može i dalje disati iako je vani ispod nule.
Takva je zemlja jako mekana,
toliko mekana da se korijenje može lako probiti,
i to vrlo brzo.
Isprva se čini kao da šuma ne raste,
ali ona raste ispod zemlje.
U prva tri mjeseca
korijenje dosegne dubinu od jednog metra.
To korijenje stvara mrežu
koja zemlju čini kompaktnom.
Mikrobi i gljive nastanjuju cijelu tu mrežu korijenja.
Ako u blizini drveta nema neke hranjive tvari,
ti će se mikrobi pobrinuti da ih drvo dobije.
Kad god pada kiša,
gljive čarobno
izrastu preko noći.
A to znači da ispod zemlje postoji čitava mreža gljiva.
Kad se korijenje razgrana,
šuma počinje rasti u visinu.
Dok šuma raste, mi je navodnjavamo,
i to još naredne dvije do tri godine.
Želimo da drveće iskoristi svu vodu i hranjive tvari,
pa čupamo korijenje koje naraste.
Kako šuma raste, tako ona sve više zaklanja Sunce.
Naposljetku šuma postane toliko gusta
da Sunčeva svjetlost ne može više prodrijeti do tla.
Tada više korov ne može rasti jer i njemu treba Sunčeva svjetlost.
U toj fazi
svaka kapljica vode koja padne na šumu
ne isparava natrag u atmosferu.
Takva gusta šuma kondenzira vlažan zrak
i zadržava vlagu koju on sadrži.
S vremenom sve manje navodnjavamo šumu i na koncu je prestanemo navodnjavati.
No čak i bez toga
tlo ostaje vlažno, a ponekad čak postane i tamno.
Kad neki list padne na tlo,
on odmah počinje trunuti.
Takva biomasa stvara humus,
koji je hrana za šumu.
Kako šuma raste,
tako na tlo pada više lišća,
što znači da se stvara više humusa
i još više hrane kako bi šuma mogla napredovati.
Takva šuma raste sve brže i brže.
Kad narastu,
te se šume uvijek iznova obnavljaju,
i to vjerojatno unedogled.
U ovakvoj prirodnoj šumi
najbolje je ništa ne dirati.
To je jedna mala džungla.
(Smijeh)
Ova šuma raste kao jedna zajednica.
Ako se drveće,
iste vrste
posade neovisno jedna o drugoj,
ta šuma ne bi tako brzo rasla.
Tako mi stvaramo stogodišnju šumu
u samo deset godina.
Puno vam hvala.
(Pljesak)