Vreau să vă vorbesc
despre o abordare revoluționară
pentru gestiunea articolelor dintr-un depozit.
E vorba de un sistem de alegere, împachetare și livrare.
Ca idee,
această soluție implică sute de roboți mobili,
câteodată mii de roboți mobili,
care se mișcă prin depozit.
Ajung imediat la soluție, dar pentru moment gândiți-vă doar
la ultima dată când ați comandat ceva online.
Stăteați pe canapea
și ați vrut neapărat să aveți acest tricou roșu.
Clic! L-ați adăugat în coșul de cumpărături.
Apoi pantalonii aceia verzi arată și ei destul de bine. Clic!
Și o pereche de pantofi albaștri. Clic!
În acest moment ați alcătuit comanda.
Nu v-ați gândit deloc că s-ar putea să nu arate grozav,
dar ați dat clic pe „Comandă”.
Iar după două zile vine un pachet la ușă.
Deschideți pachetul și, oau!, am primit lucrurile!
V-ați gândit vreodată cum au ajuns
acele articole în acea cutie în depozit?
Am venit să vă spun că e vorba de tipul de acolo.
Ascuns bine în această imagine,
vedeți un lucrător clasic care alege și împachetează
într-un sistem de distribuție sau de execuție a comenzii.
Până acum acești lucrători își petrec 60% sau 70% din ziua de muncă
hoinărind prin depozit.
Merg adesea în jur de 10–15 km
în căutarea acelor articole de inventar.
Nu numai că e un mod neproductiv de a completa comenzile,
dar se pare că e și un mod nesatisfăcător de a satisface comenzile.
Să vă povestesc unde m-am lovit pentru prima dată de această problemă.
Eram în Bay Area în 1999–2000, în perioada de vârf a dot-comului.
Lucram la un fiasco fabulos de spectaculos numit Webvan.
(Râsete)
Această firmă a adunat sute de milioane de dolari
pe ideea că va livra comenzi de băcănie făcute online.
S-a ajuns la faptul că nu puteam face asta rentabil.
Comerțul electronic era foarte dificil și costisitor.
În acest caz, încercam să adunăm 30 de articole de inventar
în câteva pungi, într-o furgonetă, ca să fie livrate acasă.
Iar chestia era că asta ne costa 30 de dolari.
Imaginați-vă, aveam o conservă de supă la 89 de cenți
care ne costa un dolar s-o punem în pungă.
Iar asta înainte să ajungem s-o livrăm acasă.
Deci pe scurt, în timpul anului cât am lucrat la Webvan,
vorbind cu toate serviciile de manipulat marfa am înțeles
că nu exista nicio soluție creată special pentru posturile de împachetare,
să pună articolul roșu, verde, albastru, toate trei într-o cutie.
Ne-am spus că trebuie să fie o metodă mai bună.
Stivuitoarele existente ajutau la deplasarea
paleților și cutiilor cu articole la punctele de vânzare.
Sigur că Webvan a dat faliment, dar după vreun an și jumătate
eu încă mă mai luptam cu această problemă, încă mă mai sâcâia.
Am reînceput să mă gândesc la ea.
Am zis să mă concentrez puțin pe ceea ce voiam ca lucrător
sau cum îmi imaginam că trebuie să meargă.
(Râsete)
Am zis să mă concentrez pe problemă:
Am o comandă aici și ce vreau să fac e să pun
roșu, verde și albastru în cutia asta.
Am nevoie de un sistem ca să întind mâna și – pac! –
apare produsul și-l adaug la livrare.
Ne-am gândit că asta ar fi o abordare a problemei orientată pe operator.
De asta am nevoie.
Ce tehnologie e disponibilă ca să rezolve această problemă?
Dar iată, comenzile vin și pleacă, produsele vin și pleacă.
Ne permitem să punem lucrătorul în centrul problemei
și să-i punem la dispoziție uneltele care îl fac mai productiv.
Cum am ajuns la acest principiu?
A ieșit dintr-o sesiune de brainstorming.
E o idee pe care probabil o folosiți mulți:
principiul de a testa ideile.
Luați o foaie albă, bineînțeles,
dar apoi testați-vă ideile până la limite: infinit, zero.
În cazul nostru, ne-am pus următoarea problemă:
ce-ar fi dacă am construi un centru de distribuție în China,
unde piața e foarte ieftină?
Ne-am zis: mâna de lucru e ieftină, terenul e ieftin.
Și anume am spus: ce-ar fi dacă munca directă ar costa zero dolari pe oră
și am putea face un centru de distribuție de 10 hectare?
Evident s-a ajuns la idei ca: hai să punem mulți oameni în depozit.
Iar eu am zis: „Stai puțin, pentru zero dolari pe oră
aș «angaja» 10 000 de muncitori
care să vină la depozit în fiecare dimineață la ora 8,
să meargă în depozit, să ia un articol de inventar
și apoi să stea așa.
Tu ții Captain Crunch, tu ții Mountain Dew, tu ții Diet Coke.
Dacă am nevoie vă anunț, altfel așteptați acolo.
Dar când am nevoie de Cola și o cer, voi vorbiți între voi.
Tipul cu Diet Coke vine în față, o pune în pungă și pleacă.
Oau!
Ce-ar fi dacă produsele ar putea merge și vorbi?
E un mod foarte interesant și foarte eficient
în care am putea organiza depozitul.
Sigur, munca nu e gratis,
pe dimensiunea practic–superb.
(Râsete)
Așa că ne-am gândit să le punem pe rafturi mobile.
Vom folosi roboți mobili pentru a mișca marfa.
După ce am pornit treaba, eram acasă pe canapea în 2008.
Ați văzut Jocurile Olimpice de la Beijing, ceremonia de deschidere?
Era să cad de pe canapea când am văzut asta.
Exact asta era ideea!
(Râsete) (Aplauze)
Vom pune mii de persoane în depozit, în stadionului.
Dar ce e interesant e că se leagă de ideea noastră:
acești oameni creau o artă digitală impresionantă și incredibil de puternică
și totul fără computere.
Se pare că s-au bazat pe coordonare și comunicare:
eu mă ridic, tu te ghemuiești.
Și au creat o artă fabuloasă.
Asta e puterea emergenței în sisteme,
când lași lucrurile să se coordoneze singure.
Cam asta a fost pe scurt aventura.
Acum să vedem cum s-a transformat această idee în realitate.
Iată un depozit, un centru de distribuție care are cam 10 000 de tipuri de articole.
O să le numim pixuri roșii, plante verzi post-ituri galbene.
Trimitem roboții portocalii să culeagă rafturile albastre
și le aducem la marginea clădirii.
Acum lucrătorii pot sta la margine.
Schema e să luăm rafturile,
să le ducem pe traseu și să le livrăm la muncitor.
Viața lucrătorului e complet diferită.
În loc să se plimbe prin depozit, stă pe loc
într-un post ca acesta și fiecare produs din clădire poate veni acum la el.
Deci procesul e foarte eficient.
Întinzi mâna, iei un produs, scanezi codul de bare, ambalezi.
Când te întorci, a sosit un alt produs, gata să fie luat și ambalat.
Rezultatul e că am eliminat partea inutilă de deplasare, căutare, timp de așteptare
și am creat un mod foarte selectiv de culegere a acestor comenzi,
unde îndrepți un laser spre ele, scanezi un cod de bare
și un indicator luminos îți spune în ce cutie trebuie sa îl pui.
Deci mai eficient, mai exact
și constatăm că e un mediu de lucru mai interesant pentru acești muncitori.
Ei execută de fapt întreaga comandă,
deci și roșu, și verde, și albastru, nu doar o parte.
Și se simt puțin mai stăpâni pe mediul de lucru.
Efectele secundare ale abordării ne-au surprins mult.
Știam că o să fie mai eficient.
Dar nu ne-am gândit cât de mult se va extinde această abordare
la alte funcții din depozit.
Dar ce face de fapt această abordare în cadrul depozitului
e să-l transforme într-un sistem de prelucrare intens paralelă.
Avem o fertilizare încrucișată a ideilor:
e doar un depozit, dar îl privim
ca pe o arhitectură de supercalculator cu prelucrare paralelă.
Ideea este că avem
10 lucrători în dreapta ecranului
care sunt acum independenți și autonomi.
Dacă lucrătorul în postul trei trebuie să meargă la toaletă,
nu afectează productivitatea celorlalți nouă lucrători.
Comparați cu metoda clasică a benzii rulante.
Comanda sosește la tine, adaugi ceva și o dai mai departe.
Toți trebuie să fie la locul lor ca procesul secvențial să meargă.
Noua abordare a depozitului e mai rezistentă.
Apoi în culise devine mai interesant,
pentru că urmărim popularitatea produselor
și folosim algoritmi dinamici și adaptivi
pentru a ajusta configurația depozitului.
Deci ce vedeți aici ar putea fi săptămâna dinaintea Zilei Îndrăgostiților.
Toate acele bomboane roz s-au mutat în fața clădirii
și sunt introduse în multe comenzi la aceste posturi.
La două zile după Ziua Îndrăgostiților
bomboanele rămase au ajuns în spatele depozitului
și ocupă zona mai „rece” din harta aceasta termală.
Un efect secundar al acestei abordări folosind procesarea paralelă
e că lucrurile pot fi extinse la o scară uluitoare.
(Râsete)
Deci fie că ai două, douăzeci sau două sute de posturi,
algoritmii traseelor și ai inventarului pur și simplu funcționează.
În acest exemplu vedeți cum
inventarul a ocupat acum suprafața clădirii
pentru ca acolo sunt posturile de sortare.
A rezolvat singur problema.
Deci voi încheia cu un videoclip
care arată cum se reflectă asta
în viața zilnică a lucrătorului.
După cum am spus, procesul e de transport pe trasee
până la posturile de sortare.
Și în spate programul nostru
înțelege ce se întâmplă la fiecare post,
trimite rafturile pe trasee
și încercăm să obținem un sistem de așteptare
pentru a aduce produsele la lucrător.
E interesant că se poate adapta la viteza lucrătorilor.
Lucrătorii mai rapizi primesc mai mulți roboți decât cei lenți.
Dar acum lucrătorul e exact în situația prezentată mai înainte:
întinde mâna, produsul îi vine în mână
– sau trebuie să se întindă după el –,
îl scanează și apoi îl pune în cutie.
Iar restul tehnologiei stă în culise.
Deci acum se poate concentra pe sortare și împachetare.
Nu are timpi morți, nu trebuie să se deplaseze.
Și de fapt nu e doar un mod mai eficient
și mai exact de executare a comenzilor.
Credem că e un mod mai satisfăcător de a satisface comenzile.
Putem spune asta pentru că lucrătorii din aceste clădiri se bat între ei acum
pentru privilegiul de a lucra în acea zi în zona Kiva.
Uneori când îi filmăm să le aflăm impresiile ne spun de exemplu
că au mai multă energie după lucru să se joace cu nepoții,
sau odată un tip a spus „zona Kiva e atât de lipsită de stres
încât nu-mi mai iau medicamentele de tensiune”.
(Râsete)
Era un distribuitor de medicamente, așa că ne-au cerut să nu folosim secvența.
(Râsete)
Așadar aș vrea să rețineți ideea că,
lăsând lucrurile să gândească, să vorbească, să umble singure,
pot apărea procese interesante și eficiență.
Cred că data viitoare când mergeți la ușă și primiți cutia comandată online,
o deschideți și găsiți marfa înăuntru,
vă veți întreba dacă nu cumva un robot
a ajutat la satisfacerea comenzii.
Mulțumesc.
(Aplauze)