Ви - високопоставлений військовий,
направлений на службу в Афганістан.
Ви відповідальні за життя
сотень чоловіків і жінок,
і Ваша база знаходиться під обстрілом.
Мінометні бомби вибухають навколо Вас.
Намагаючись побачити щось
серед пилу і диму,
Ви щосили стараєтеся допомогти пораненим
і повзете до найближчого бункера.
Свідомі, але приголомшені вибухами,
Ви лежите на боці і намагаєтеся зрозуміти, що щойно з Вами сталося.
Коли до Вас повертається зір,
Ви бачите закривавлене обличчя,
яке пильно дивиться на Вас.
Ця картина жахаюча,
але Ви швидко усвідомлюєте,
що це все відбувається не насправді.
Це марення з'являється у Вашій голові кілька разів на день і уві сні.
Ви вирішуєте нікому не казати, бо боїтеся втратити роботу
чи здатися слабким.
Ви даєте маренню ім'я -
Скривавлене Обличчя у Бункері
і кличите його СОУБ.
Ви тримаєте СОУБа під замком у своїй голові,
дозволяючи йому переслідувати Вас
наступні сім років.
Тепер закрийте очі.
Ви можете уявити СОУБа?
Якщо так - Ви починаєте бачити обличчя
невидимих ран війни,
широко відомих як посттравматичний стресовий розлад
і черепно-мозкова травма.
Хоча я не маю посттравматичного стресового розладу,
я близько знайома з ним.
Маленькою я їздила до діда і баби кожного літа.
Саме мій дід
став для мене прикладом того, як війна впливає на психіку людини.
Коли він служив у морському флоті під час Корейської війни,
куля пробила йому шию так, що він не міг покликати на допомогу.
Він дивився, як санітар переступив його,
сказавши, що йому не жити,
і залишив його помирати.
Через багато років, коли його фізичні рани зажили
і він повернувся додому,
дід рідко розповідав про те, що йому вдалося пережити.
Але вночі я чула, як він кричав і лаявся
у своїй кімнаті.
І вдень я обережно попереджала його, що я заходжу в кімнату,
щоб не налякати чи стривожити його.
Він доживав свої дні
ізольованим і мовчазним,
так і не знайшовши способу виразити себе,
а я ще не мала знань, щоб йому допомогти.
Я не могла визначити дідовий розлад
до того, як мені виповнилося двадцять.
Здобуваючи ступінь магістра в арт-терапії,
я природньо зацікавилася вивченням травми.
Коли в університеті я вивчала посттравматичний стресовий розлад,
або скорочено ПТСР,
моє покликання допомагати військовим, які постраждали так само, як мій дід,
почало формуватися.
Багато назв для посттравматичного стресового розладу було
протягом воєнної історії, наприклад:
ностальгія,
«збудливе серце»,
контузія,
«погляд на дві тисячі ярдів».
І коли я здобувала свій ступінь, лютувала нова війна.
Завдячуючи сучасним бронежилетам і військовій техніці.
військовослужбовці виживали під час вибухових травм, що їх колись не пережили б.
Але ураження невидимими ранами зростало,
і це спонукало війських лікарів та дослідників
намагатися по-справжньому зрозуміти, як черепно-мозкова травма
і посттравматичний стресовий розлад впливають на мозок.
Завдяки розвитку технологій і нейровізуалізації
стало відомо, що відбувається збій у центрі Брока, області мозку,
яка керує організацією мови і мовлення, після того, як людина пережила травму.
Ця фізіологічна зміна,
яку ще називають німий страх,
разом зі стигмою щодо психічного здоров'я,
страхом бути осудженим
чи неправильно витлумаченим,
можливо навіть усунутим від постійних обов'язків,
змусила наших військовослужбовців мучитися у невидимій битві.
Покоління за поколінням ветерани
вирішували не говорити про те, що з ними сталося,
і страждати на самоті.
Я чітко бачила своє поле діяльності, коли пішла на першу роботу
арт-терапевтом в найбільшому в країні військово-медичному центрі
"Вальтер Рід".
Після того як я пропрацювала кілька років у закритому психіатричному віддіденні,
я врешті перевелася до Національного науково-медичного центру НІКО,
який є провідним у лікуванні пацієнтів з бойовою черепно-мозковою травмою.
Я вірила в силу арт-терапії,
але мені треба було переконати військових,
великих, сильних, мужніх чоловіків,
а також деяких жінок,
спробувати заняття мистецтвом як психотерапевтичний засіб.
Результати були справді вражаючі.
Яскраві, символічні твори мистецтва
створюються нашими військовими,
і кожна робота розповідає свою історію.
Ми дослідили, що процес арт-терапії оминає
проблему збоїв у мові і мовленні в мозку.
Процес заняття мистецтвом активізує роботу області мозку, в якій закодована травма.
Військові можуть використати мистецтво, щоб розібратися зі своїми переживаннями
безпечним способом.
Згодом вони можуть застосувати слова для опису своїх фізичних робіт,
таким чином об'єднуючи роботу лівої і правої півкуль мозку.
Доведено, що такий ефект має будь-який вид мистецтва:
малювання олівцями і фарбами, сворення колажів,
але, здається, найбільший результат дає
створення масок.
Зрештою, ці невидимі рани не тільки мають ім'я,
вони мають обличчя.
І коли військові створюють ці маски,
вони мають можливість фізично та психічно охопити свою травму.
Неймовірно, як часто це дає їм змогу
прорватися крізь травму і почати виліковуватися.
Пам'ятаєте СОУБа?
Це реальна історія одного з моїх пацієнтів,
і коли він зробив цю маску,
він зміг відпустити спогад, який його переслідував.
Спочатку цей процес лякав військового,
але зрештою, він сприйняв СОУБа як маску,
а не як свою внутрішню рану,
і в кінці кожного сеансу
він давав мені маску, кажучи: "Меліссо, подбайте про нього".
Згодом ми поклали СОУБа в коробку для подальшого зберігання,
і коли військовий виписувався з НІКО,
він вирішив залишити СОУБа позаду.
Через рік він бачив СОУБа тільки двічі,
і обидва рази той посміхався,
і військовий більше не відчував тривоги.
Тепер, коли його переслідує якийсь травматичний спогад,
він продовжує малювати.
Кожного разу, коли він малює ці тривожні картини,
він бачить їх рідше або не бачить зовсім.
Філософи казали нам протягом тисяч років,
що сила створення
тісно пов'язана з силою руйнування.
Зараз наука показує, що та частина мозку,
яка записує травматичну подію,
може також стати частиною мозку, де відбувається одужання.
Арт-терапія показує, як створити цей зв'язок.
Ми попросили нашого військового пояснити,
як створення масок влинуло на його одужання,
і ось що він нам розповів.
(Відео) Військовий: Ти ніби забуваєшся в масці.
Ти забуваєшся в малюнку,
і мені це допомогло відпустити мій блок,
тому я зміг це створити.
Через два дні, коли я подивився на маску, я подумав:
"О Боже, ось картина, ось ключ, ось пазл",
і звідти все просто злетіло.
Відтоді моє одужання різко пришвидшилось,
тому що всі мене просили: Курт, поясни це, поясни те.
І вперше за 23 роки
я зміг говорити відкрито про свої проблеми з будь-ким.
Я зміг би поговорити з вами, якби захотів,
тому що я розблокував ці спогади.
Це просто чудово.
Це дало мені змогу зібрати докупи все, що протягом 23 років стосувалося ПТСР
і черепно-мозкової травми, та впорядкувати це.
До цього такого ще не ставалося.
Вибачте.
Мелісса Вокер: Впродовж останніх 5 років
було зроблено більше тисячі масок.
Це дивовижно, чи не так?
Дякую.
(Оплески)
Я хотіла б мати змогу поділитися цим процесом з моїм дідом.
Я впевнена, що він би був щасливий,
що ми знаходимо способи,
як допомогти сьогоднішнім і майбутнім військовим одужати,
і знаходимо ресурси всередині них самих,
з яких вони можуть черпати сили,
щоб зцілити себе.
Дякую.
(Оплески)