Du är en högt rankad medlem av den militära styrkan
som tjänstgör i Afghanistan.
Du har ansvar för
hundratals mäns och kvinnors liv,
och din bas attackeras.
Inkommande granater exploderar runtomkring dig.
Du försöker skymta någonting genom dammet och röken,
du gör ditt bästa för att hjälpa de sårade
och sedan åla iväg till en närliggande bunker.
Vid medvetande men förvirrad av explosionerna
ligger du på sidan och försöker bearbeta det som just har hänt.
Då du återfår din syn
ser du ett blodigt ansikte
som stirrar på dig.
Bilden är fruktansvärd,
men du förstår snabbt
att den inte är verklig.
Visionen återkommer många gånger om dagen och när du sover.
Du väljer att inte berätta för någon eftersom du är rädd att bli av med jobbet
eller bli sedd som svag.
Du ger visionen ett namn,
Blodigt Ansikte I Bunker,
och kallar den BAIB som en förkortning.
Du håller BAIB fastlåst i ditt medvetande,
den förföljer dig i hemlighet,
under de kommande sju åren.
Slut dina ögon nu.
Kan du se BAIB?
Om du kan det, är du på väg att se
de osynliga krigssårens ansikte,
vanligen känt
som posttraumatiskt stressyndrom
och traumatisk hjärnskada.
Fast jag inte kan säga att jag har posttraumatiskt stressyndrom,
så har jag aldrig varit obekant med det.
När jag var en liten flicka brukade jag besöka mina morföräldrar
varje sommar.
Det var min morfar
som invigde mig i de effekter som strider har på psyket.
Medan min morfar tjänstgjorde i USA:s marinkår i Koreakriget,
trängde en kula igenom hans hals och gjorde så att han inte kunde skrika.
Han såg när en annan marinkårssoldat
gick förbi honom och klassade honom som förlorad,
för att sedan lämna honom att dö.
Flera år senare, efter det att hans fysiska skador hade läkts
och han hade återvänt hem
talade han sällan om sina upplevelser medan han var vaken.
Men på natten hörde jag honom skrika skällsord
från rummet på andra sidan korridoren.
Och dagtid brukade jag annonsera min ankomst när jag gick in i rummet
så att han inte skulle bli skrämd eller upprörd.
Han levde sina sista dagar
isolerad och sammanbiten,
utan att ha funnit något sätt att uttrycka sig.
Och jag hade inte ännu några verktyg med vilka jag kunde vägleda honom.
Jag skulle inte få något namn för min morfars sjukdom
förrän jag var i tjugoårsåldern.
När jag höll på att ta examen i konstterapi,
drogs jag av naturliga skäl mot studiet av trauma.
Och när jag satt på föreläsningen
och lärde mig om posttraumatiskt stressyndrom,
med förkortningen PTSD,
formades min mission att hjälpa krigsveteraner,
som led likt min morfar.
Man hade haft olika namn på posttraumatisk stress
under krigshistorien, till exempel:
hemlängtan,
soldathjärta,
granatchock,
tusenmetersblick.
Och medan jag jobbade på att ta examen, rasade ett nytt krig,
och tack vare modernt kroppspansar och militärfordon
överlevde soldaterna skador från explosioner på ett sätt
som de inte skulle ha gjort tidigare.
Men de osynliga såren sköt i höjden,
och detta manade militärläkare och forskare
att försöka förstå de effekter som traumatisk hjärnskada, eller TBI,
och PTSD har på hjärnan.
Tack vare framsteg inom teknik och neuroradiologi
vet vi i dag att det är en direkt avstängning i Brocas område,
dvs tal- och språkområdet i hjärnan, efter ett individuellt upplevt trauma.
Denna fysiologiska förändring,
eller förstummande skräck som det ofta kallas,
tillsammans med mentalt hälsostigma,
rädslan över att bli dömd
eller missförstådd,
kanske till och med förflyttad från nuvarande tjänst,
har lett till osynliga vedermödor hos våra manliga och kvinnliga soldater.
Generation efter generation av veteraner
har bestämt sig för att inte berätta om sina upplevelser,
och lider i tysthet.
Jag hade massor att göra när jag fick mitt första jobb
som konstterapeut vid landets största militärsjukhus,
Walter Reed.
Efter att ha arbetat några år på en psykiatrisk avdelning
med inlåsta patienter
förflyttade jag mig till slut
till National Intrepid Center of Excellence, NICoE,
som genomför TBI-behandling för aktiva soldater.
Jag trodde visst på konstterapi,
men jag var tvungen att övertala soldaterna,
stora, tuffa, starka, manliga militärer,
och några kvinnor med,
att ge konstnärligt skapande en chans som psykoterapeutisk intervention.
Resultaten har varit synnerligen uppseendeväckande.
Levande, symboliska konstverk
skapas av våra manliga och kvinnliga soldater,
och varje konstverk har en historia att berätta.
Vi har sett att processen med konstterapi kringgår
tal- och språkstörningen i hjärnan.
Konstnärligt skapande aktiverar samma sensoriska områden i hjärnan
som de som registrerar trauma.
Soldaterna kan använda det konstnärliga skapandet
för att bearbeta sina upplevelser på ett icke-hotande sätt.
De kan sedan anbringa ord till sina fysiska skapelser,
och på detta sätt åter integrera vänstra och högra hjärnhalvan.
Vi har nu sett att detta kan fungera med alla typer av konst -
teckning, målning, collage -
men det som tycks ha den största effekten
är skapande av masker.
Till slut har dessa osynliga sår inte bara ett namn,
utan också ett ansikte.
Och när soldaterna skapar dessa masker,
låter det dom bokstavligen få grepp om sitt trauma.
Och det är förbluffande hur ofta det möjliggör för dem att
bryta igenom traumat och börja läka.
Kommer ni ihåg BAIB?
Det där var en verklig upplevelse för en av mina patienter,
och när han skapade sin mask,
så kunde han släppa taget om den där bilden som förföljde honom.
I början var det
en skrämmande process för soldaten,
men till slut började han tänka på BAIB som att det var masken,
och inte hans inre sår,
och han lämnade varje session genom att ge mig masken
och säga "Melissa, ta hand om honom".
Till slut lade vi BAIB i en låda för att ytterligare innesluta honom,
och när soldaten lämnade NICoE
valde han att lämna BAIB här.
Ett år senare hade han bara sett BAIB två gånger till,
och bägge gångerna hade BAIB lett mot honom
och soldaten kände sig inte ängslig.
Nu när soldaten förföljs av ett traumatiskt minne,
så fortsätter han att måla.
Varje gång han målar dessa oroande bilder
ser han dem mindre eller inte alls.
Filosofer har sagt oss i tusentals år
att kraften att skapa
är intimt förknippad med kraften att förstöra.
Nu visar oss vetenskapen att den del av hjärnan
som registrerar ett traumatiskt sår
kan vara den del av hjärnan där också läkning sker.
Och konstterapi visar oss hur vi gör den kopplingen.
Vi frågade en av våra soldater
om han kunde beskriva
hur masktillverkningen påverkade hans behandling
och så här sade han:
(Video) Soldat: Du bara låter dig själv försvinna in i masken.
Du låter dig själv försvinna in i teckningen, och för mig
så lösgjorde detta blockeringen,
så jag kunde göra det.
Och när jag tittade på den efter två dagar, så kände jag som om
"Herre Gud, här är bilden, här är nyckeln, här är gåtan",
och därifrån flöt allting bara på.
Från detta ögonblick gick min behandling helt fantastiskt bra,
för de sade "Kurt, förklara detta, förklara detta."
Och för första gången på 23 år
så kunde jag tala om saker öppet, med nästan vem som helst.
Jag skulle kunna tala med dig om det precis nu om jag skulle vilja,
eftersom det låste upp det.
Det är helt förbluffande.
Och det lät mig lägga samman 23 år av PTSD
och TBI-grejer på ett ställe
och det har aldrig hänt förut.
Ursäkta mig.
Melissa Walker: Under de senaste fem åren
har vi låtit göra över 1 000 masker.
ganska uppseendeväckande, eller hur?
Tack.
(Applåder)
Jag önskar att jag kunde ha upplevt denna process med min morfar
men jag vet att han skulle ha varit hänförd
över att vi hittar vägar
på vilka vi kan hjälpa dagens och morgonens soldater att läka,
och att hitta deras inre resurser
som de kan använda
för att läka sig själva.
Tack.
(Applåder)